SÁNDOR GYÖRGY

Nézeteltérítés

Előadóestek szövegkönyve

FAPADOSKONYV.HU

Tartalom

Én 1 anαβ vagyok

Bokszkesztyű és rózsa

Nézeteltérítés

Egyvégtére két vágta

Lyukasóra

Hintőpor

Horog

Én 1 anαβ vagyok

Első szerzői-előadói est

Bemutató: 1967. november 21.

Gyászhír

Fájdalommal közlöm, hogy hőn szeretett saját magam, hosszas szenvedés után, váratlanul: meggyógyult.

A család kérésére most élve temetnek el.

A temetés résztvevőit elhamvasztom. És saját halottaimnak tekintem.

Fiúk, lányok, egyszer élünk, gyertek ki a temetőbe!

Én előremegyek.

Így lesz az ember hal(l)hatatlan.

KEDVES KÖZÖNSÉG! és most következik Sándor György többszereplős zenés szomorújátéka, ami már csak azért is szomorú, mert többszereplős.

És zene nincs. A játékot pedig én szolgáltatom. Higgyék el, ez nekem nem is annyira erkölcsi, mint anyagi érdekem.

Zene.

Tá – rá – ri – rá – ri – rá – ri – ez még nem a darab – ri – még nem vagyok bent – zenekar – ri – rá – rá – cintányér – ri – rá – rá – most jövök be.

Következik családi tragédia, két részben, részben zenével, komoly mondanivaló nélkül.

Zene. Magnóról. A magnó: a magnó rossz. Helyette: én.

Gló – ri-a e-esz ju – ven – csengessen! – tusz; ti – rá – rá – rá – ri – ri – ri – ri – rá – rá. Rá – énekelek. Rá – még mindig. Rá – hamisan.

Ez már a darab volt.

Címe: A TEMETÉS vagy: TESTVÉRSZERETET vagy: MIT TUDOM ÉN?

A darab szereplői: Egy közeli rokon (szemével követi a láthatatlant). Átment a színen.

Egy nem olyan közeli (tenyerét szemellenzőként használja, és kinéz a nézőtérre).

Egy távoli (kezével látcsövet imitál).

Egy nagyon távoli (olyan távoli, hogy be se jön).

De menjünk sorjában; a halott legidősebb testvére: már nem él.

A halott középső, életben maradott testvére: már nem él. Csak az emlékezetünkben.

A halott legkisebb testvére, aki miatt az egész van: már nem é…

Már nem érne a darab semmit, ha ilyen hamar bemutatnánk.

Zene, Gló – ri – a – de azért bemutatjuk.

A gyász bilincsbe verte. Ne zörögjön.

Búcsúzzunk tőled, Szilágyi Erzsébet, aki Budapesten 1887. március 7-én születtél Simontornyán. Itt van a sírodnál a Te szeretett öcséd, az Ő tisztán ragyogó, nemes fémű, gyöngyháznyelű – késével; mely szinte csak halálod előtt nyilatkozott meg előtted, csukja be!, nyílt meg, mélyült el benned, hagyott örök nyomot a Te lelkedben, a ti késetek, az ő kezétől, a Te szívedbe.

Az Úr Jézus és Szent Boldogasszony és Szent Márton és Szent Péter esernyője: Uránia, Május 1., Vörös Csillag délelőtt, Munkás délután…

Munkás, nehéz, küzdelmes életed volt, pihenj békében, Szilágyi Erzsébet, leveled megírtad, szerelmes könnyekkel azt is…

Mennyi jött össze?

„Hervad már ligetünk, díszei hullanak,

Nincs rózsás labirint,

s balzsamos illatot nem lengedez a zafír.”

Zefír!

A sors, az élet kemény volt, gyenge a halál, amely magához szólított, magához intett, magának intek, mennyi jött össze? Kevés. Kevés jött össze… Kevesen jöttek össze. De akik itt vannak…

Hogy mik vannak itt?

De akik itt vannak, állítom, hogy…

Mit állítok?

Mit csinál, mit cselekszik, mit állítok róla? Azt, hogy temetünk.

„Temetni jöttem Cae…”

Sz!

…ilágyi Erzsébet. Mit mondhatok neked búcsúzóul? Halott fölül: El tetszik menni? Igen!

AKKOR ELKEZDEK elölről építkezni, mert „az összetartozó szavakat, mint szabálytalan tömböket, helyükre kell tenni. Számolva a véletlenekkel és meglepetésekkel, amelyeket nekünk ez az elrendezés tartogat”.

*

A ház

(Gyerekdolgozat)

A ház egy épületes látvány. Emeletekre osztódik, és veszekedésekkel szaporodik. Emellett van emeletráépítés. Ilyenkor a szobában van egy ajtó, egy ablak, és a fal adja a másikat. És ez a plafon. Efölött a kék ég van, de én éjjel-nappal csak csillagokat látok, mert kihasználom a tatarozást.

De hogy valami tárgyi tudás is legyen a dolgozatomban: tegnap a vizesek megfúrták a fürdőszobát. Úgyhogy most, aki a kádból kilép, az lelép. Az alattunk levő fürdőszobába. Mert akkora lyukat fúrtak a cső helyére, hogy egy ember kényelmesen elférhet benne. De a gyerek átesik rajta. És ez okozta a törést az életemben. És az, hogy a FIK örökbe fogadott. Mert már most gondoskodnak rólam, nehogy az INTÉZET kihaljon.

Mert akkor, mikor a fővezetéket kivésték, és kiderült, hogy nálunk folynak össze a gócpontok, édesapám közbelépett. Pedig a tatarozásig aktív békeharcos volt.

Mire a művezető átrajzoltatta a tervrajzot, és minket góctalanított. Úgyhogy nálunk a szobában most nincsen fal. És az ajtó állandóan nyitva van: hogy megálljon. Mi is megkerüljük, és úgy megyünk be. De vendégek nem jöhetnek, mert a fallal együtt a csengőt is elvitték. És mert a szüleim technikai analfabéták: a villanyszerelő tudta nélkül rajtam vezetik le az idegességet. Most már azonban szaladok haza, mert a tatarozás óta először ma indult meg nálunk a háztartás; úgyhogy most egy napig: én tartom a házat.

*

Én egy analfabéta vagyok

Én ahogy most beszélek, a hangok sem jönnek ki belőlem ábécésorrendben. Nekem, ha egy könyv kerülne a kezembe, nem tudnám, hogy kell kinyitni. Én éppen ezért az újságokból sem tudok semmit sem kiolvasni. Csak a sorok közül. Mert én csak tegnap tapasztaltam először, hogy egy ceruza nyomot hagyhat maga után a papíron. Mert engem a szüleim nem adtak be egyáltalán az iskolába, hogy ne legyek boldogtalan érettségi után, pályaválasztáskor, ha nem oda kerülök, ahova szeretnék.

És én most így tanulatlan kétkezű munkás vagyok, és az építőiparban dolgozom, de nem vagyok boldogabb, mintha érettségiztem volna.

Azonban múltkor a televízióban egy pszichológusnő megmagyarázta, hogy mi a szép a kőműves szakmában. Olyan dolgokra hívta föl a figyelmemet, amire magamtól nem jöttem volna rá soha, pedig ott dolgozom a kőműves közvetlen közelében. Nyilván ő sem az életből merítette ezeket, hanem a könyvekből. Úgyhogy ha én is szépnek akarom látni az életet, nekem is el kell rugaszkodnom tőle, mert távolról biztosan szép.

De akkor miből fogok megélni?!

Úgyhogy most még egy kicsit meg kell alkudnom, és csak este szabad elrugaszkodnom a normális élettől: a televíziónézéstől. De az esti iskolán legfeljebb majd nem a pszichológusokat hallgatom, hanem akik őket tanították, majd engem fognak tanítani végül az egyetemen, mert én is pszichológus akarok lenni!! És már mondtam is az életről egy tanulmányt tollba. Azért mondtam tollba, mert nem volt az illetőnél papír. De majd kiírja a tollból, ha lesz pénze papírra.

Ha lesz papírpénze.

*

A KÖVETKEZŐKET OLVASTAM szósz-szerint a Népszabadságban: Hogyan szöktek meg az angliai vonatrablók? Idézek a cikkből.

Azt mondja: „a menekülést észrevették a börtönben, de az udvaron tartózkodó fegyencek – betyárbecsületből – akkora zűrzavart teremtettek, hogy a fegyőrök percekig nem tudtak a falhoz támasztott létrához jutni”.

HOGYAN REAGÁL ERRE A CIKKRE: Tabi László?

Engem az egész cikk érdekel, de hadd tegyek fel két kérdést.

1. Honnan tudjuk, hogy a rabok betyárbecsületből teremtettek zűrzavart?

2. Miért vagyunk olyan biztosak abban, hogy a fegyőrök a létrához akartak jutni?

Miért illetjük a rabokat egy aránylag megtisztelő szóval: „betyárbecsület”? S miért hagyjuk jelző nélkül a fegyőröket?

De ez már négy kérdés.

És most boncolgassunk tovább. Azt hiszem, mindenki ismeri a mondást: „Alkalom szüli a tolvajt.” Namármost. A börtönök java része békeidőben tolvajokból áll. Mert lopásra van a legtöbb alkalom. Ezek szerint tolvajokra aggatja a „betyárbecsület” jelzőt a Népszabadság?

És most vizsgáljuk meg a fegyőröket! Kikből tevődnek ők össze? Rablókból. „Mert rablóból lesz a legjobb pandúr.” De ezek nem a legjobb pandúrok voltak. Mert ha a legjobbak, akkor simán a falhoz jutnak. A zűrzavar ellenére is.

Vagy megvolt bennük a képesség, de együtt éreztek a fegyencekkel? Betyárbecsületből? Akkor viszont őket illeti a jelző. Miért vagyunk ilyen határozatlanok már ezen a területen is? Hát nincs elég jelzőnk az imperialistákra?! Ha már megosztjuk őket a Népszabadságban.

Mert az helyes, hogy szembeállítjuk őket: mint rabok és fegyőrök. Hiszen ezzel kibékíthetetlen lesz köztük az ellentét, ami végső összeomlásukhoz vezet. De nem elégedhetünk meg azzal, hogy kint szemmel láthatóvá tettük az ellenfeleket.

Bár már itthon is ott tartanánk!

HOGYAN REAGÁL UGYANERRE A CIKKRE: Komlós János?

Engem az egész cikk érdekel, úgyhogy beszéljünk másról.

Már az angliai vonatrablásból is kiderült, hogy ott sem olyan rózsás a helyzet, ha valaki végső elkeseredésében odáig jut, hogy napi kenyerét a vonaton kezdi el keresni. És mivel nem találja, elviszi az étkezőkocsit.

Azért lehet, hogy nálunk is észrevették volna a lopást. Ha ilyen nagyban történik. Bár mi mindent kicsiben csinálunk. Nagyot lopunk, kicsit észrevesszük, de azt aztán nagyon büntetjük. Nálunk csak az elmozdítható részeket vitték volna el.

Ezek Angliában elvitték az egészet. Amilyen rablógazdálkodás van… Nem tudom, hogy fogják beosztani. Ha elfogy, lopnak még egyet? Tehetik, mert nagykapitalisták.

De mi lesz velünk? Mi sokkal szerényebb gazdasági alapokról indultunk. Mi nem lophatunk el egy vonatot, mi csak lelopunk belőle. Hogy később készüljön el. De ha már elkészült, egy ujjal sem nyúlunk hozzá. Akkor sem, ha nem jól készült el. De ha már kész és működik: akkor sem működtetjük. Csak ha nincs rá szükség.

Ha meg szükségünk van rá: eladjuk Argentínának.

De nem lopjuk el! Mert nálunk nincs értéke a magyar árunak. Mindenki tudja, hogy készül. Csak nem fogjuk becsapni egymást, ha már magunkat becsapjuk?!

És VÉGÜL hogyan reagál ugyanerre a cikkre: Lőrincze Lajos?

Engem az egész cikk nem érdekel, de vizsgáljuk meg a „betyárbecsület” szót.

Betyárbecsület. Anélkül hogy utánanéznék, kimondom: betyárok közti becsületet jelent. Kicsit pontosabban: hasonszőrű emberek egy húron pendülését. Lehet jó értelemben venni, ha a hasonszőrű emberek: egyívásúak. Ez esetben becsületes betyárok betyáros becsületéről beszélünk. Alliteráció!

Ennek ellentéte az emberek tudatában gyakoribb.

A betyár jelző senkire sem hízelgő. Emiatt nincsenek ma betyárok. Mert nem szeretünk hízelegni. Mert milyen becsülete lehet egy betyárnak? Avagy: milyen becsület az, amellyel egy betyár rendelkezik? Ide kívánkozik a szólásmondás napjainkból: ha már egyszer bent hagytál a sla-masz-ti-ká-ban, legalább legyen benned annyi, hogy – betyárbecsületből – nem nyomsz még beljebb! A minimum elvárása attól, akitől valami rosszat kaptunk vagy általa rosszba keveredtünk.

Használhatjuk a szót egyben: betyárbecsület. És használhatjuk külön-külön: betyár… becsület… már ahogy szükségünk van rá. Röviden összefoglalva az egészet: betyárbecsület ma már nincs, arra csak hivatkozni szoktak.

Mert betyárbecsület is van a világon!

EGYSZER, SOKÁRA, hosszú-hosszú idők múltával eljön majd az a kor; étkezés szempontjából majd a savanyú-tojásleves-tabletta utáni, sőt a heti-havi-évi egyszeri ABCD összetett vitaminok levegőből való beszippantása utáni; eljön majd az a kor, amikor az ember kiapadhatatlan tudásszomjában eljut majd azokhoz a termékekhez is, melyekből a vitaminokat kivonatolták.

Aprólékos kísérletezések ezreivel nyomon követjük a rész-ízeket, míg végül eljutunk az egészig: a rántott csirkéig.

Így tesszük hús-vér valósággá a tablettában épp hogy megsejtett lehetőségeket.

Az ember által átformált természetet visszavezetjük a természeteshez, lehántjuk róla a felfedezések okozta ködösítéseket.

De az ember továbbra sem maradhat tétlen természet. Egyszer képes lesz összefoglalni egy végfelfedezésben: résztalálmányait. A rádiót, a tévét, meg ami még utána jön. Egyszer összeáll majd a hangokra, képmásokra töredezett ember eggyé, megközelítve így a tökéletest: önmagát.

Persze ahhoz megint évezredek kellenek, hogy az újabb és újabb felfedezések által távolodó ember: emberközelségbe kerüljön.

De végül nincs már messze az a kor – egy-két ezer év csupán –, és valaki eljut odáig, hogy mindezt elmondja.

Ezt, pont ezt, amit már előttem is évezredekkel ezelőtt: már elmondtak.

MINT SZOBRÁSZMŰVÉSZ jelenleg nagyapám fején dolgozom. Mert nincs műtermem.

Ha elkészül, azt szeretném, hogy senki se ismerjen majd rá. Csak magára.

Nagyapám már mint csecsemő magára volt utalva. Nem volt, aki világra hozza.

Könnyűnek született, a többit úgy kellett pótolnia. Majdnem az egész ifjúsága ráment.

Nagyapám az ország legelmaradottabb embere lett: csak nemrég tapasztalta, hogy milyen nehéz volt a kapitalizmusban.

Harminc évig zselléreskedett, végre kiegyenesítette kaszához görbült ujjait, és mag helyett követ szórt.

Lerakta a szocializmus alapjait! A válláról.

Kettétörte a karrierjét, és a nagyobbik felét nekünk adta.

Azt mondta: csak így lehet érvényesülni.

Mindent belénk gyömöszölt volna.

A jóléttől ketten megfulladtak.

Úgy vitték el a levestől, pedig fehérasztalnál történt.

Mostantól nagyapámnak már csak egyetlen szenvedélye maradt: a börtönnek volt a rabja.

Sokáig csak annak élt. Mert a fegyőr szóval tartotta. Nem tudott szabadulni tőle. Egy életen át kísérte.

Egy életen átkísérte.

956-ban léte határozta meg tudatlanságát. Kerülte a feltűnést, azt se bánva, ha észreveszik.

Aztán már nem tudott lépést tartani: kettőt ment hátra, egyet: hátrább.

Így jutott haza a falujába.

Nagyapám az ivásnak kezdte adni a fejét. Néha visszakérte. Még nem vesztette el egészen. Már-már tisztán látott. Ilyenkor leette magát a sárga földdel.

Reggel mindig arra ébredt, hogy már fenn van. Rájött: álmai valóra váltak. Gyorsan elvittük orvoshoz.

De a technikától is elidegenedett: nem volt ínyére műfogsor.

Végül lepergették élete filmjét; látta, nem sokat ért.

Gondolta: mérget vehet rá.

Érezte, hogy a feje tetejére állítják.

Csak úgy dőlt belőle a keserűség.

Úgy ment el, hogy minket itthagyott.

A fejfája fából van. Szerintem fejfafa. De gyakorlatilag csak: fafejfa.

*