Jankovich Ferenc

Összegyűjtött

versei

fapadoskonyv.hu

Tartalom

VÁLOGATÁS A NAPKERGETŐ  C. KÖTETBŐL

A nyugtalanság éneke

Április, reggel

Öregek

Öregecskék

Keserű dac

A menekült

Csapzott utcákban

Barátaim, a fák

Esti fohász

Fáradt éjfél

Ajándék

Balkán

Hangok estje

Fanyar remény

Faház a viharban

Forgószél

Fohász a verem fölött

Ezerkilencszáznegyvennégy  és negyvenöt

Üvegember

Óda a Szellemhez

Gyermek mosolyára

Romhalmok fölött

Egy híd

Tollrajz

Krisztina

A régi bál

Sír a szegénység

Önvád egy senki  gyermeke miatt

A ledőlt torony

Búcsú az ifjúságtól

VÁLOGATÁS A HOLDNÉZŐ  C. KÖTETBŐL

Ima, egy kepeházban

A fény virágai

Hívás

Hídon

Galambok

Szivárvány alatt

Hétköznapok

A hazatért

Derűs koldusként

Puszta-szél

Vércsék

Magasan

Méhecske

Harc az árnnyal

Egy vers a szolgaságról

Ritkuló lombok

A Duna gondja

Érzékeny szörnyeteg

Beszélgetés egy tűzhányóval

Budapestre

Egy kis nő

Nem

Liszthez

Hirtelen alkony

Fénykisasszony

Magam megyek a kékben

Tájkép, fekete kerettel

A fészek álma

Pogányszigeti tánc

Csillagpásztor

Emberhegedű

Asztalomon

A lelki tájak

Bíbor futamok

Figyelő torony

Magánosság korában

Rigóhang

Szüreti ballada

A késlekedő tavaszhoz

Jó kedvemért

Költő és apa

Szökellő

Kín

Ünnep

A szemem

Képek, szobrok

Szokatlan

Idegnyugtató

Töredelmes

Igézet

A magát kereső

Füstölgő, csonka kúp

„Korai volna még…”

Kérdések

Az én időm

Családi kör

Holdon, Marson túl

Nyitány

Ha világít a tó

Magyar szonett

Gyümölcsszonett

Orvosságos

Útrabocsátó

Szerelmeim

Pall-Mall

Lautrec festményre

A Jákob-létrán

Átvonuló hang

Üdvösséges

Köszönd az Úrnak

Halotti levél

Szemközt

Elnémult pusztaság

Nem szűnő bajok, fájások  fejfájára

VÁLOGATÁS A  MAGAM MEGYEK A KÉKBEN  C. KÖTETBŐL

Távolból

Kenyérszegés

Szénagyűjtés

Les

Csöndes éj

Delelőn

Öreg magyar a városban

Áldj meg minket, Jézus!

Éhség

Repülő harangok

Bűnhődés

Áldomás

A kőmíves

Paraszt-virág

Anya és fia

Szántód partjainál

A világ felett

A viharhoz

Egy lúd halála

Március

Julián üzenete

Könnyek csillaga

Jövő tornácán

Forradalom

Nincs megállás

Idei hó

Fénypitypangok  a vérmező felett

Ember és jövő

De profundis

„Széchenyi emlékezete”

Hallgass fájdalom

Móricz Zsigmond halálára

Egy mars-lakóhoz

Képzelt halál

Savanyú szüret

Köszöntés

A bújdosó Bartók

Kassák ujja

Barátok

Emlékül

Esti dal

Fontainebleau-i emlék

Az Île Saint Louis-n

A Luxembourg-kertben

Megtért fiú

A szörnyeteg

Éjfél múlt

Badacsonyból

Szalmapapucs

Julika

Zsákmány

Évfordulón

Új Hófehérke

Jövő a hajnalban

Vigyázva lépj

Asszonyarcra

Madonna

Kiáltás a hídon

Madaram

Pihenés

Búcsúzás

Égő táj

Melankólia

Áhítás

Eleitül kezdve

Küldetés

Magyar Helikon

Utak, utak…

Vénusz!

Írógépemhez

Epilógus

Részegség Jézusért

Álom volt

Örök éj

Az égre írnám

Szépség siratása

Napfény

Hegyi út

Szorongó pillanat

Ketten vagytok

Beállt a tél

Iskolaévek

Idők szálltán

Érzéki

Tükörben látom

Siratlak téged

Gyönyörködő

Kis őszi vágy

Villámütött fa

No, imádkozzál…

VÁLOGATÁS A NAPKERGETŐ  C. KÖTETBŐL

A nyugtalanság éneke

Egy este, tikkadt fényű ég alatt

mendegéltem, mindentől elhagyottan,

úntam az égen a csillagokat –

az életemmel aznap szakítottam.

Mint hal a tóban, füst a légben, mentem –

a Krisztinában égbeszurt torony

mutatta bölcsen, milyen semmi lettem:

a tűz egéből földre hullt korom.

Mint hal a tóban, füst a légben, mentem -

vagy mint az égből kerengő szirom...

Tisztán éreztem, nem gurulna szebben

egy rezzenő göröngy a friss siron.

A templom előtt fejem lehajtottam –

sóhajtás mosta ajkam, egy tűnő

angyal éppen repült az égbe, tudtam:

hogy keble van és rózsás képű nő.

És gondolatban elnéztem a golyvás

galambokat a szentek vállain –

bajuszként simult egy borús mosolygás

ajkam köré – fehér galambra rím…

Az eget távol érckutyák ugatták,

orromba rossz szagot hozott a szél –

kivetett velőcsomók, havas vatták

gurultak – s fröccsent Északon a vér…

Agyamban egy vers füstölt tűzre vetve

akár ha tömjént emészt a parázs –

és sóhaj füstje lett belőle: messze,

égbe csavarodó fohászkodás.

*

Istenem, már nem úgy írok, mint régen!

A kín megőrölt és a szenvedély

magasba vert, mint port a szél, merészen

és széjjelmorzsolt, mint a port a szél.

Istenem, már mint a rossz ruha bomlok:

lengő fehér rongyok a lelkemen –

elszórta lángsugarait e homlok,

rémségek árnyéka kólint fejen.

Gondfürtök árva érlelője, költő,

már alig bírom el a verseket –

elfonnyadok, mint egy biling szöllő, –

akit a gazda keze felkötött.

Már csak a puszta szemlélet vigasztal:

az égi fényhasábok, a színek,

egy lábaival égnek álló asztal,

a mindenségben pilledő szemek –

A Vár fölött a hold pirosló szarva,

felvont szemöldök, sarló is lehet –

mellbimbó egy fátyollal letakarva,

gyöngy harapás, egy rúzsos csók helye –

A pásztás fényű lég, mely úgy dereng

néha, mint a szín borban úszó fátyol –

eső után a föld arcára kent

azurszín ég, melyben egy tündér táncol…

*

Mint függönyt, szétvontam az éjszakát:

kábult fejem kidugtam, visszakaptam.

Vártam, mert ott künt zajlott a világ,

vártam, hogy végre meghasad alattam

S a nap a ködöt éhesen fölissza,

mezítlen repülőgép sustorog

a fény levében – s a tépett kulissza:

az ég a ködrongyokkal meglobog

S zeng a világ, mosoly hasítja ajkát

s a békeszárnyú szél fuvallatán

a költő tiszta szóra nyitja ajkát –

és tanul a világ egy balladán

Hogy visszavonja karmait a rútság

a föld húsából és a vájt sebek

beforradoznak – dögvész, háborúság:

kotródnak mind az uszított ebek,

Hogy fölragyog talán az ember arca,

ha szemeiben maradt még sugár,

hogy a jóság fohászát elsóhajtsa

kiköpve szájából a vért s a sárt…

*

Ó, meddő lelkesedés, tűnékeny ábránd…

Világ, világ a csillagok alatt!

Elhagytak álmaid, letép s tovább ránt

költőid lantjáról az indulat.

Elhagy a méla Isten is, szent arcát

félre fordítva – Tegnap a süket

rabszolgák tízkörmükkel kikaparták

a sírból a szabadsághősöket.

Sűrű eső jött, hajlongva seperte

a temetőt, mind sárrá lett a test:

s szétözönlött, mint az ég rozsdás üszke –

Hová lettek a hősök? ne keresd…

Csordogáltak ők már az úti sárban,

rájuk az égről fénykosár terült –

s mint hosszú lábszárcsontok egy kosárban:

nagy sugarak küllőzték át az űrt.

S dördült a menny s a fény az égi, roppant

torokban orgonált, megannyi kürt –

s hullt az eső – talán a nagy torokban

a bánat fényes nyála összegyűlt?

Ődöngtem arra, hátán vitt a bánat,

legelészve megállt imitt-amott

s ki szolga földben nem leltem hazámat:

most égre fordítottam arcomat.

Ott szállt a tünemény, az égi sárkány:

a Szabadság bólongva szállt tova –

S feltűnt a táj fölött az égi márvány

piros-fehér-zöld ékű oszlopa…

*

Ezért a régi, tikkadt fényű estén

gondoltam: boldog, aki nem beszél.

Ha tudnám, hol a sírom, megkeresném…

Óh, mért nem fúj el engem is a szél?

Inkább a vad szelekhez és a fákhoz,

füsthöz kiáltanék, mely égbe visz!

Semmi közöm az itt múló világhoz –

az utolsó szál, elszakadt az is…

És megindultam, nyugtomat keresvén,

és mendegéltem, hányt-vert a sóhaj,

menekültem a bársony szőrű estén,

sarkamat verte távoli zsivaj.

S zúgva mögöttem hat hónapja füstölt

a felgyújtott világ, – fekete mén:

a bánatom vitt, szikrát fújva prüszkölt

s kidőlt… Így értem a világ fölé:

Szembe veled, elillanó Szabadság,

– óh, szemfényvesztő, égbolti alak! –

kit körültáncol esztelen a vadság –

kit csonka szájjal kiáltoztalak.

1939–1940

Április, reggel

Zöld lepkék lepik a fákat,
fúj a gyors szagú szél,
pezsdül a dombok, s lányok
hó csúcsain az ér.

Tündérfi jár a tájon,
bimbókat sodorint,
szétdobálja vidáman
eget és földet telehint…
Alszol-e még? Már harsog
hajad erdeje, hallom, amint
gyémánt maszatos arcod
dörzsölve, pillognak szemeid.

Fuss ide, hadd lesem ki,
hadd hallom, gyönyörű hó-
csúcsaid tavaszát mint zengi
öledben a sárgarigó?

1940

Öregek

Mint egy dühös úr, róluk már az ég
sosem veszi le morc tekintetét:
nappal a nap – s ha leverték a port,
éjszaka őket vigyázza a hold.

Ha este van és nincs külön parancs,
repül a sarokba a két bakancs,
pipára gyújt apám – dohány ha van –
s a vízbe dugja lábát boldogan.

Anyám kifordul, ő bezárja még
langy ólait, – már várják a csibék:
halkan pityegnek hozzá, s ő felel,
tréfál, mint egykor gyermekeivel.

Éjfél felé már milyen boldogok!
Hátuk alatt a szalmazsák ropog,
fuldokolnak, mint tátogó halak
a tófenéken, – álmaik alatt.

1940

Öregecskék

Mint hosszú téli esték,
szegény kis öregecskék,
mindig csak öregek! –

És fölöttük valóban,
szinte megláthatóan
az őrangyal lebeg.

Mint bús alkony a hóban,
fényük elcsillanóban,
lángjuk nem illatos. –

Jaj, a szomorú vénség,
mikor minden reménység
reménye hervadoz!

1940

Keserű dac

Mi volt okom haragra, óh miért
feküdtem el a torz ravatalon?
Arcomból mért hajtotta el a vért,
mért lett vihar egy könnyű fuvalom?

Talán egy pillantás volt… csak szemed
büntetett véletlenül: egy balul
vetett tekintet – röpke üzenet
a rád csapódó hullámok alól…?

Gőgöm ravatalára kiterítve,
a dárdahegyű, könnyes szavak, mint
fehér gyertyák pörkölnek arcul ütve
s én merev arccal nyeldeklem a kínt.

Nem enyhít hű könyörgés, lágy vigasz,
sírhatnak értem a legszebb szemek,
nem várok semmit, senkitől, csak azt,
hogy ha meghalok, eltemessenek.

Könnytelen tárna lettem, mely a sók
tömény fájdalmát őrzi lent, a kínt;
mint hasadékon fény – egy röpke csók
megérint, aztán sötét lesz megint.

1940

A menekült

Egy horgas, hosszú fejű ló
mogorván rám tekintett,
ment és sötéten lobbanó
farkával még legyintett.

Vidoran fütyölt a kocsis:
„Csicseri borsó, kis korsó…”
Odanéztem, hogy mit visz?
Kilátszott egy koporsó.

Fehér fenyőből egy halom
koporsó szaga párlott,
a kocsi előtt horgasán
ment a fekete állat.

Azt várta, hátranézek–e?
Hátranéztem. Valóban,
ott ment a halál szelleme,
ment a fekete lóban…

1940

Csapzott utcákban

Csapzott utcákban, hol kis nyűge szél
nagy viharokról dadogva beszél:
lépést-lépésre vonnak térdeim –
nyomomban járnak rossz emlékeim.

Ó, mennyi régi ház, ó mennyi arc!
Magányos ember, állj meg és sóhajts:
akik szerettek, hajdan társaid,
ismeretlen arcokkal járnak itt.

Kapuk alá véletlenül se nézz, –
nem int búcsút legyintve könnyű kéz;
mit halk utadra szór a múlt keze:
az éj hulló virága fekete.

Sirasd a csaplárt s a vén flótás Carrére-t,
kiket az idők szárnya elsepert;
Julist, ki mint angyal röpdelt a pult
sánca mögött s ha bort hozott, pirult. –

Sirasd a holdfényt s a porcsapott lugast, –
akik szerettek téged, mind sirasd,
s mielőtt számba vennéd tenmagad,
sirasd el kedves cimboráidat,
Kik közül Tóni, a jámbor tanár
éppen tüzércsákóban lelt halált;
másik a tudományban lőn halott;
a harmadik magától megfutott…

Hol van az elcsurrantott régi bor?
s a lányok, kiket elprédált kor?
Óh, mennyi rossz emlék, kín, szerelem
vergődik itt, e szélvagdalt helyen!

Istenem, már mögöttem mennyi arc.
mely hátam mögé bújva összetart s
széjjelrebben – majd összesúg megint.
Torz fintoromban olvad egybe mind.

1940

Barátaim, a fák

Barátaim is vannak hát:
régi barátaim, a fák –
kik rám gondolnak szüntelen
és várnak úton–útfelen.

Előkelő mind, koronás:
platánfa, jávor, tölgy, akác, –
– ha nem fuj szél, egy sem susog
szerények ők, mint én vagyok.

Ha rám talál „a méla fűz”,
lelkem tavában elbetűz,
és kiolvassa, mennyi rém
szorong sötétlő fenekén.

A gesztenyefa rám nevet,
olykor eperfa integet,
eperfa, – édes ifjúság,
leveleiden hernyó rág…

Aztán csak ő is rám talál,
a cserje, káka, a fűszál,
valamit ők is mondanak,
ha mást nem, azt, hogy süt a nap.

Süt a nap, aztán elborul,
hallgatnak a fák jámborul,
azután jön a förgeteg
s vele együtt üvöltenek.

Az ég is általuk beszél,
csak rajtuk ordíthat a szél,
nélkülük az sem volna más,
csak egy fogatlan óriás.

Ha jön a fehér téli nap,
levetik koronáikat,
és így alázkodnak meg ők
a kín előtt, a jaj előtt…

Búcsúként egy piros bokor
vállamra roskad, átkarol
s elbámulunk, két önfeledt,
könnyezve a világ felett.

1941

Esti fohász

Jőjj, kísérts meg, álom,
űzd el fáradalmaim,
röptess ifjúságom
messze-messze tájain…

Hozz elém kútágast,
szép legelőt, nagy füvet,
édes szagú nádast,
benne csillanó vizet.

Zsombékot, mely alatt
béka mondja: kutykurutty,
barna hátú halat,
sügeret, villám-hasút.

Jöjj, kísérts meg, álom,
űzd el fáradalmaim,
röptess ifjúságom
messze-messze tájain…

Hozz a réti lápra
selyemfüvet, gólyahírt,
gyümölcsöt a fákra,
leányokra almapírt.

Hozz az óltetőre
sárga szalmát, zizegőt,
a Ferenc-erdőre
sok madarat, csipegőt.

Ökröket a rétre,
szelíd alkonyt a tájra,
felhőket az égre,
rózsaként eldobálva.

Jöjj, kísérts meg, álom,
űzd el fáradalmaim,
röptess ifjúságom
messze-messze tájain…

Csillagot az égre,
májfa-táncra hosszú bált,
hozz bort az üvegbe,
parázs tekintetű lányt.

Füttyöt a csalitba,
madárhangú rikkanást,
friss nótát a sípba,
táncra perdülő kanászt.

Pávafarkú hajnalt,
mulatság után valót,
pünkösdi misére
rövid prédikációt. –

Hullámot a tóra
és egy kéve sugarat,
Lőrinc, vízibolha,
fusson a fűzek alatt.

Jőjj, kísérts meg, álom,
űzd el fáradalmaim,
röptess ifjúságom
messze-messze tájain…
Ünnep után csöndet,
hozz a Bakonyra ködöt,
bő sárréti rendet,
petrencét tizenötöt.

Gajai gyűjtéshez
szöcskerajt, prücsökhadat,
legényeknek fényes
hosszú petrencerudat.

Leányoknak lábat,
a prücsöknek hegedűt,
a hangyának bábot,
kisgyereknek nagy didit.

Hónapos szüléknek
hozz hamar vasárnapot,
répaegyelőknek
húzd le hamar a napot.

Jöjj, kísérts meg, álom,
űzd el fáradalmaim,
röptess ifjúságom
messze-messze tájain…

Hozzál Irtó István
ostorára sudarat,
ki tinait hajtván
csatangol a rét alatt.

Sudárt ostorára,
fejébe meg sugarat:
hogy elrejtett kincse
hol ül, melyik fa alatt?
Hová ásták ketten
azon a rút éjszakán,
mikor nagy sebekben
vérzett Sobri a zsivány…

Jőjj, kísérts meg, álom,
űzd el fáradalmaim,
röptess ifjúságom
messze-messze tájain…

Lágy színt a virágra,
kisleánynak ha szeret,
édes ajakára
hozz piros eperszemet.

Gyöngyöt a hajába,
de hozz ám, ha nem szeret,
szoknyáját nyakába
borító forgószelet.

Gyönge gyerekeknek
a kezükbe kenyeret,
gyönge menyecskéknek
az ölükbe gyereket.

Ifjú legényeknek
szép hajadon szüzeket,
hajadon szüzeknek
ifjú szép legényeket.

Jó öreg szüléknek
szent olvasót, az nem árt,
öreg cselédeknek
pipa dohányt, jó halált.
Vén boszorkányoknak
rontó-bontó tudományt,
vén juhász csontoknak
jó menyecskét, szép leányt.

Jöjj, kísérts meg, álom,
űzd el fáradalmaim,
röptess ifjúságom
messze-messze tájain…

Grófkisasszonyoknak
könnyű labdát, pirosat,
béres asszonyoknak
kosár tojást, fiasat.

Grófi inasoknak
sima szájat, jó inat,
szobaleányoknak
főbekötőt máslikat.

Főkertész uraknak
cikóniát, dáliát,
főerdész uraknak
sörétet és paprikát.

Vén harangozónak
finom órát, aranyat,
hogy a levesnótát
húzza minél hamarabb:

Mikor a határban
ég a ruha, áll a szél
s a tűzfehér nyárban
csak egy torony feketéll.

Esperes uraknak
hasznos esőért imát,
„Pálma” gumisarkat,
böjtöt és litániát.

Főbognár uraknak
törött lőcsöt és rudat,
teknős cigányoknak
sánta csikót, vak lovat.

A pusztagazdának
fényes csizmát, som-botot,
a pincegazdának
teli hordót és lopót.

A csirás gazdának
ütött pitlit, csutakot,
gőbölös gazdának
fáin, kövér abrakot.

Kis asszonyságoknak
fejkendőt a javából,
nagy ténsasszonyoknak
kalapot és kisfátyolt.

Özvegy asszonyoknak
szép szomorú dalokat,
csikós bojtároknak
szép özvegyasszonyokat…

És ha jön az este
s föl az égig száll a por
s fényes szárnyú fecske
száll az égi bolt alól.
És a csikó réten
mind mélyebbre száll a nap
s bogarak a hőben
mint a pörnyék, szállanak.

Adj az embereknek
párás, ízes vacsorát,
danolászó kedvet,
nyugodalmas jóéjszakát. –

Jőjj, kísérts meg, álom,
űzd el fáradalmaim,
röptess ifjúságom
messze-messze tájain…

1941

Fáradt éjfél

Nemsokára ránk köszönt karácsony,
börtönömnek érzem a lakásom –
Jaj, szeretnék elrepülni innen,
szerte szállni száz felé a szélben.

Torlad a szél, mint a bánat, toriad.
Jaj Istenem, mit hoz rám a holnap?
Jaj, szeretnék elrepülni innen,
elrepülni s visszanézni fennen.

Fordítottam kilenc olasz verset –
„Őrjöngő Lórántot” – ezt a merszet!
Jaj, szeretnék elrepülni innen,
elcsendülni, mint a hang a rímben.

Kiborulni a szeles utcára,
mint az Isten vacakos-ládája –
Jaj, szeretnék elrepülni innen,
szerte szállni száz felé a szélben.

1941

Ajándék

Új hálókat köt a pók,
csörögnek a lópatkók,
gyilkolódnak a kanok,
dalra serken a szúnyog.

Hej, tavasz van, tavasz van
hordd a fejed magasan, –
én is fennen emelem,
mint a fák a Nap-hegyen.

Mi is ilyen fák vagyunk,
tavasszal kivirulunk,
hajtunk virágokat is, –
ilyen a kis Anna is.

Anna, Anna, aranyos,
jer, valamit súgok most,
tartsd ide a kis füled:
itt ez a csók a tied.

Nem is papa vagyok én,
hanem mókás vőlegény.
Kopaszodom? Nem bánom,
csak te szeress, virágom.

Itt a legfrissebb csokor,
ez a gesztenyefasor –
Jaj, de régi gesztenye,
mégis új a levele!

Ezt a csokrot odadom,
mind a tied angyalom!
Lábad elé leteszem, –
rá ne taposs, édesem.

Gyere, menjünk közelebb.
Mért szorítja kis kezed,
mint gyűrű, az ujjamat?
Ne szorítsd úgy, nem szabad.

1942

Balkán

Kőben alvó Kariatída… Balkán,
ragadj öledbe, mint anya gyermekét!
Homlokon vernek tömb fellegeid,
hallom erős parasztjaid szavát.

Felhőkarcolók s vityilók tája, te,
költők bölcsője, Dél-nyugat Kelet!
Ó, parlag földből szakadt emberek,
ó aklok s nyájak népe – istenek
tája! Olimposz! fölhasadt egek!…

Éjszakánkint hallom a pásztorok,
bocskoros isteneid faundalát –
talpad alatt a földgömb hánytorog
s Apollókat sugall lehelleted. –

Nándorfehérvár táján egy magyar
megállt és így kiáltott, tiszta ég
felé emelve arcát, mialatt
hegyláncok lenyűgözték lábait.

Térdig a kőben állok én is itten,
legyen e tájnak holdja sisakom
legyen e tájnak napja homlokom,
villámaimnak íjját, ím, letészem. –

Kőben alvó Kariatída… Balkán,
ragadj öledbe, mint anya gyermekét!
Homlokon vernek tömb fellegeid,
hallom erős parasztjaid szavát.

1942

Hangok estje

Ki tudja úgy cifrázni még,
mint ez a mi cselédünk, Anna?
Csak a rigók s a fülemilék –
Szomjasan fülel a vidék,
a hold is mintha elolvadna…

És a füttyszó kitekereg
a konyhából s kunkor kacsokkal
fölfut a fákra, ott remeg,
sárgát virágzik, mint a tök,
tele virágozza az udvart.

Mozart se fújta tán nagyobb
hévvel, mint e jámbor szerelmes.
S e szirom-éltű dallamok
mélyén mi forró szív dobog,
minő tüzes, mi szenvedelmes! –

Zengjen, ami nem hangtalan!
A szúnyog szárnya is mi lágyan
dönög! mindennek hangja van,
zeng a hangom, a poharam,
és dalol a szú is a fában.

És zeng a kert, inog a ház,
emelkednek a messzi rétek,
a világ egy nagy hallomás –
Ez kell ma nékem, semmi más:
a dal, mitől repül a lélek.

Ki tudja úgy cifrázni még,
mint ez a mi cselédünk, Anna?
Csak a rigók s a fülemilék –
Szomjasan fülel a vidék,
a hold is, mintha elolvadna…

1945

Fanyar remény

Szíved hiába reszket,
csak az vagy, amivé tesznek;
ember vagy, olyan az elved:
ahogyan megnevelnek.

Én meg tündöklő késsel,
hiába faraglak verssel, –
mit érek, ha agyadba
beletörik darabja?

Mint egy kukacfióka,
belenőlsz egy dióba;
teveled gurigáznak,
verseim elcikáznak…

Ilyen az emberélet!
múlnak az ezer évek,
soha sincs vége a bajnak –
De nem baj, talán a majmok!…

Talán még neki kapnak
s kitenyésznek a majmok
(régi törvény szerént)
egy emberebb földi lényt!

1943

Faház a viharban

Egymást koncolják a szelek,
összerobog nyugat, kelet,
hideg is van… hej, emberek,
ugyan, de ránk esteledett! –

Hanem itten, mint egy darázs,
zümmög, brummog ez a faház,
kétszáz éve inog e ház,
forog a kerék, a mohás:

Meri a vizet a kerék,
nyikorog, mert fából a gép,
zokog, de a búzát azért
puha lisztté darálja szét…

Ez a faház szét nem szakad,
mint a darázs, földhöz tapad,
bánja is a viharokat,
túl élt ő már olyant, sokat.

Akár Paris, akár Mohács, –
mégis a legjobb a kalács!
Béke-e, vagy háborúság?
Tovább darálja a búzát…

Vashegy alatt, Zala-honban
írtam ezt egy kis malomban,
a világvégét vártomban,
kilencszáznegyvenháromban.

1943

Forgószél

Öleljük egymást, forgva,
haláltánc ütemére:
vihar-nótát dúdolva,
egymást karolva, tépve –
derülve és borulva,
zuhanva lángba, vérbe, –
míg egyszer majd sikoltva
kerekedünk az égbe.

1943

Fohász a verem fölött

Huszadik század:
omolj le, Bábel…
Olvadjatok hát
salakká, gépek…
Emberagy szülte
torz istenségek,
kiket rabszolga mód imádott
maga az ember.
De ma veremből
és dideregve
néz a tudós agy:
omlik az ércgőg…
Hol vagy, te Nem-vagy?
Óh ments meg engem, régi jó isten.

Új szekta? Új nép?
Vas szörnyet imád…
Öngyilkos kultúra,
omladó világ…
Ki fog majd büszkén emlékezni rád?
Ki lesz a hősöd:
leköpni magát?

Marad-e asszony,
ki megsirasson
s szüljön a szörnyeknek
hús-babát?

1944

Ezerkilencszáznegyvennégy
és negyvenöt

KORBÁCS

Körülöttünk rom és vér és piszok!
De ez se használ, – pofont adjatok!
Szolgák vagyunk, hát parancsoljatok!
Nincs jellemünk, csak a fogunk vacog!

Mi mindig szolgák voltunk!… Ez a nép
a hajoláshoz rettentően ért
s a hazudáshoz, – ne kérdjétek, mért?
Hiszen látjátok, egy búzaszemért.

Nincs jellemünk, nem is lesz, sose volt.
A mi vérünk igazán sose forrt.
De a könnyünk, az tenger számra folyt.
És minálunk csak az jó, aki holt.

Az élet itten nem talált helyet.
Koporsót gyártottunk bölcső helyett.
Tőlünk még a halál is elijedt.
Maga az ördög sem pipált ilyet!

Gazok vagyunk, csak lekaszálni jók,
a pokolban is pokolra valók.
Mitőlünk ne várjatok semmi jót,
rongyainkból is a lóláb kilóg.

Magyarok vagyunk irgalmatlanul.
Ki a magyar? Aki nem boldogul.
Lóláb-nép, saját kárán sem tanul.
Az ördög bár, de úr kell ide, úr.

Csak üssetek, tiporjatok agyon,
szántsatok föl, – kiburjánzik a gyom.
Vessetek tűzre – úgy is ladilom!
A tűz kialszik: s kihajt a korom.

Ezért a rossz mag, mely üszőkre gyúl:
tűzön, vizén, minden rostán kihull.
Mert aki soha nem élt igazul,
az még a pokolban sem igazul.

Kárhozott fajták virága e nép,
utálatos, útszéli hordalék;
ha bajba jut, egymás húsába tép
s a bajból néki sohasem elég.

Egymás szemét kilopja a magyar,
üdve: az egymáson ült diadal;
szomszéd portáján élvezi a bajt,
a másik ajkán szereti a jajt.

Mint a tenger, szemetjét kiveti,
úgy ő a prófétáit ellöki;
de aki öl, csal s hazudik neki,
azt tűzön-vízen által követi.

Ezért tinektek, árny-ivó gyomok,
csak pénzért hazudoznak a papok:
és hálójuk tetején, mint a pók,
rút istenük nékik jót állni fog.

Szemérmetesen jajgatnak a nők,
kik ellenséggel vihogtak előbb;
s ha holnap másra fordul a világ,
új ellenséggel vihognak tovább.

Utcákon annyi, mint fűszál, a vak,
szakállt növesztenek a férfiak;
és különféle palástok alatt
köztünk ezernyi orgyilkos szalad.

És aki tegnap ölt, az ma is öl, –
a rablógyilkos nem fél senkitől;
a hatalomhoz simulva fesel,
a dicsőség fényében tündököl.

Uram! mi kedved bennünk? mért van az,
hogy továbbra is burjánzik a gaz?
Egész portánkon nincs három igaz
s te mégis olyan türelmes maradsz…?

Vagy add kezembe korbácsod s tudom,
ízekre szaggatom a hátukon:
hogy útra térjenek és ostorom
suhogását féljék mindenkoron!

ZÁPORSZÁG VILLÁMAI

Megint győztünk?... Lobog a gyász!
Egünkön csizmavillogás.
Szegény Gulliver elesett:
s fölmásznak rá az ügyesek.

Hazám, hazám!…Mi lesz veled,
ha férgeid ki nem ölöd?
Leejtett homlokodra rút
tetvekből akarsz koszorút?

Hazám! te izzó kelevény,
hol együtt buzog genny s a vér,
ha már nem vérzed ki magad:
legalább gennyedet kiadd!

De mit?… Bár véred elapad,
hős kedved akkor sem lohad!
Ha egy borsónyi lesz eszed:
elő te még azt sem veszed!

Ha már egy szikra tűz nem ég,
egy marék hamu lesz elég:
s te még akkor is azt hiszed,
hogy eget ostromol tüzed.

Hazám! te bús hamurakás,
te hamu alatt szunnyadás!
Réti tűz, ahol nincs parázs –
óh jaj, te viperamarás!

Ki ébreszt még föl tégedet,
ha isten élve eltemet?
Mit érsz, ha láva hull reád:
s odébb csúsznak a viperák?

MAGYAR MARHA

Kicsiny jószág, füstös, csontos,
könnyes szemű, vad, bozontos,
megeszik ez kórót, torzsát –
jó kis tehén, tudja dolgát.

A teje bő, írós-vajas.
Mindig vágó borját fiaz.
Békén eltűri az igát:
maga nyújtja oda nyakát.

Szekeret von vagy boronát
vagy teréht hét határon át:
nem kell neki ivás, evés,
elég neki egy kis verés.

Néha napján, ha megdurvul,
halkan bőgve nyögi: bú-bú…
S elhallgat a szegény pára,
ha rávernek a farára.

Kicsiny jószág, árva jószág,
jó kis tehén, tudja dolgát –
Nem is retteg ama naptól,
ha lesújtja véres tagló.

FÖLLEBBEZÉS

Az időben egy perccel eltolódva,
emlékeinkben szállnak sivalkodva,
tovább, a házak és tetők fölött –
irtóztatóbban robban most a bomba,
mint amikor a halál röpködött.

Mint sebesültek, alig-alig állnak
a romjaikból tápászkodó házak,
nyögnek a fölmankózott városok,
tanyázva bennük szégyen és gyalázat,
(mely nem bűnünkre, csak lenyelni sok)

S a csürhe már lohol, megnőtt a szája,
megnőtt a karma, egymás húsába vájja,
nincs szégyene, csak kapzsi marka és
egy még a fontos: árja vagy nem árja?
És lohog, mint az éretlen kelés…

Szép budapesti nők, feslett galambok
egy táj fölött, hol letörtek a lombok,
körözve, vércsegonddal vijjogok –
hab keblüket ha kiszívták a gondok,
szerelem nélkül párosodni jók.

S akiknek jó szívével én nem élek,
(de élnek ők enyémmel) a vezérek!
Szappanomból fejükre is de tellne!
De még utóbb lángra lobbanna, félek,
pöffedt önérzetük s a dudva elme.

Eszmék, miket mocsokká csépel ajkuk,
kifosztott Szavak, álljatok bosszút rajtuk,
te döfd le őket, nyelvünk angyala!
Radai rosseb, te köss vélek alkut,
tekeredjél a torkukra, Zala! –

Ti meg, kik ma is esztek csibemellet,
okádjátok ki, mint imént a gyermek
egy szép kirakatra a bablevest!
Fullasszon meg a szentléleki szellet!
(Egy apátnak külön kívánom ezt).

Testvéreim, fogadjátok a Járványt!
Szép jelszavakból rakjatok szivárványt;
alatta majd az Éhség szónokol…
Én figyelem aközben, körbe járván,
hányadik órát kondit a Pokol?

PESTI BÁL

Agyrémeim-e ők, vagy emberek?
Ez áldást oszt, ez gyilkol, az akaszt…
Most érkezett meg, nézd azt a hasast:
pocakjában hat borjú szendereg.

S a táncban – ímhol – eggyé forganak
Mint párba álló, nagy disznósereg:
tülökre ringó, rezgő körmenet
tódul a festett árkádok alatt…

Keblen-kígyók s ájuldozó arák,
gyöngyterhes nénék és őszfürtű nők:
mind meghajol a főbb parancs előtt
s szabályszerűen riszálja farát…

Pocakos bátyók, s öreg, nagy gigás
sihederek és peckes ficsurak;
vén kamaszok és ifjú szamarak
kapálva lépnek, – cirkusz ez a ház?

S vidéken alszik a nyomor… Kelés
lohog a szívek alján… – Kiterül
egy nagy ravatal: körüle ebül
csahol a megláncolt kétségbe’sés.

Vigadjatok!… De míg a dob pereg,
a külső lárma, ott, a lét színén:
itt bent, a dobban, itt vergődöm én
és hallgatódzom ég és föld között.

S míg szívdobogva ejtem a rímet:
kilesem, hogy a hátatok megett
mit súgnak egymásnak az istenek,
adván-vevén a portékát, ímett.

1944–45