GYERGYAI ALBERT

Ősz és tél
között

fapadoskonyv.hu

VERSEK

FIATALOK…

FIATALOK…

Fiatalok, poéták, fél-testvérek,
Kik évente kivirultok a szabadban,
Mint nárciszok, tavasszal, egyre többen,
S bimbóikkal repesztik a földet,
Átütve homokon és hullt levélen,
Befogadtok-e megkésett társatoknak?
Oly messziről jövök felétek
Néma esztendők porán és árnyain át!
Mint mikor közel a hajnal az égalján,
Sötétség és szorongás bukófélben,
Bár nem tudom, lesz-e még erőm,
Hogy dalt daloljak régi romok között,
Rekedten, fullatagon, gyalogosan
Míg ti lovon, gépen vagy szárnyatokkal
Lebegtek, büszke hódítók az űrben,
Elfogadtok-e társul aki néktek
Sem példát nem ád, sem babért nem fűzhet,
Csak olykor érzi, ő rajta is átfut
Egy messziről jött szélvész ereje,
Egy lendület vagy egy villámcsapás,
S olyankor felforr meg-nem-alvadt vére.
Mit adhat néktek akik mindent tudtok
S ismeritek a létet közelről,
Míg én könyvekből tanultam a látást,
Emlékek apró gyertyáit gyújtva,
Ti meg a fáklyás jövőt látjátok.

MÁSODVIRÁGZÁS

1

Láttál-e már a szennyes aszfalt szélén
Barnára pörkölt vadgesztenyefát
Tavasza nem volt s dúlt ágai élén
Nem lelsz se termést se lombkoronát

Tavasza nem volt bennrekedt virága
Levele fáradt fonnyadt hullatag
Még nyár vége sincs s koravén egymagába
Gyászol-e vár-e olyan hallgatag

De ősszel mint ki holtaiból éled
Fürtös virággal friss levéllel ébred
És érzi nedve mélyből áradását

A föld jóságát és a nap áldását
S lombját-virágát úgy tartja az égnek
Mint senyvedők ha újonnan remélnek

2

Mi csalta ki a fából e csodát
Micsoda termő szándék vagy szorongás
A Napisten tett törvényt s ő bocsát
Kései kedvet s érzékeny zsibongást

E fájva nyílt múlékony virulásra
Hisz úgy vívódik egy kis melegért
Elég a napfény éji borulása
Hogy elhervassza hajnaltájt a dér

Kinek virágzik miért s meddig élhet
Mindegy ha látta sorsa kegyelmének
Ragyogását és egyszer fürtbe bomlott

Megérte hogy egy isten rámosolygott
Madár is szállt rá mézén méh rajongott
Többet nem is kér s enged végzetének.

3

Másodvirágzás? mikor első sem volt
Csak szomjúság csak vágy a fény után
Csak tétova keringés hideg és holt
Káprázatok közt gyáván és sután

Csak gyötrő fájás véghetetlen tengés
Virágzó s termő társak csúfjaként
Tavaszi várás és nyári merengés
Érhet-e vajon csodát a szegény

S egy napkeltén ó tündéri derengés
Ámulva érzi mosolyát a mennynek
Bimbók fakadnak dallamok lebegnek

Velejét vérét fürdeti e zengés
S egy sosem ismert édes áradásban
Borzongva újul meg az alkotásban

EGY KÉSZÜLŐ PANTHEONBÓL

KASSÁK LAJOSNAK

Költőnk ki mesterember voltál hogyan köszöntsünk kedved szerint most hogy mindnyájunk mestere vagy

Nem rugalmas rímtornász sem üres súlyok emelője se hadonászó szélmalom minden légáramlás rabja

Hanem a szavak a nehéz szavak hibátlan egymáshoz illesztője a meztelen alkotás nyílt és komoly lendületében

Komoly vagy és egyszerű tömör gránit áttetsző kristály leplezetlen és kötetlen szabad és szabadító egyben

Mint a régiek Amphionja akinek lantja zengésére megmozdultak a kövek hogy falakká városokká egyesüljenek dolgos és szapora néppel és gyönyörű gyermekekkel

Ó, örök világcsavargónk örökkön új kalandra készen annyi bolygásod ellenére Földünk mérhető messzeségein

Világanyám daloltad önfeledten s tiéd volt és tiéd ma is ez a zenére forgó világ a Nappal és a Tejúttal a bolygókkal és holdjaikkal a hulló a kialvó és a születő csillagokkal és a Földdel a mi Földünkkel ahol a Költő hajnaltól estig dicséri az Ember csodáit

Mint a mesék óriása hétmérföldes csizmában róttad Európa országútjait elporzott éveid ki nem alvó s telhetetlen tüzével s csak álmodban szökkent eléd egy mély gyökerű zöldleveles tölgyfa hogy megkínáljon kerek árnyékával

Mint Robinzon a bátor hajós aki egy marék búzaszemmel vad szigetet tett termővé s hazulról is visszavágyott ültetvénye pálmái s az óceáni napnyugták után

Köszönjük hogy megóvtad bennünk az út vágyát a kaland szomját és a szabadság mámorát

Mit hozzunk néked ajándékul mivel derítsük homlokodat hiszen megvan mindened jó otthonod tárt kapuval híveidnek és hódolóidnak s tárt ablakod a világ fényeinek és fájdalmainak hű asszonyod akinek friss mosolya ott kóvályog képeid és verseid lélekzetében s munkádnak sose szűnő heve ma is teljessé érlel mindent ami kezedből kikerül írást festményt faragást s egésszé a képtöredékek ollóval kiszabdalt káoszát

Mert szerves és eleven minden a te tekinteted előtt gyermekéveid távola kamaszkorod vágyakozása annak aki távozott megengesztelt bánata a szobádba tévedt porszem a Bécsi út szép lányai Újvár és Pest Bécs és Párizs szegényei és forradalmárai

Te láttad meg először s a te szemeddel látjuk mi is új éveink új meg új csodáit a vas a beton meg a cement égbeszökő szilárdságát a vizek mélységei felett karcsún ívelő hidakat a ziháló lokomotívok mérföldfaló diadalát

Bűvész kiejted a szót megnevezed a dolgokat s lám egyszerre élni kezd minden a dolgok és az emberek s képeid tengermélyi csendje harangként elsüllyedt harangként kondul meg költeményeidben

Építész apró tényekből építsz bonyodalmas csillagrendszert és lám minden szög a helyén minden hibátlanul kering minden mégoly kicsi szikra ugyanazt a fényözönt telíti és káprázva kérdezzük honnan ez a földi hév s honnan ez égi nyugalom

Teremtő mintha semmiből teremtenéd a mindenséget versed mint vihar előtt a fecske szárnyával súrolja szüntelen a gyalogos beszédet és így mossa el a mezsgyét a kötetlen szó s a dal között

Époszt írtál dübörgőt újra álmodtál egy forradalmat Világanyámnak hívtad Múzsádat mert szűknek érezted a Földet miközben folyvást forgatod a földi élet képeskönyvét s nevelnéd a növekvő fákat s eljátszanál a házad előtt zsibongó gyermeksereggel

Milyen szép a fiatal költő vőlegényi lángolásában milyen új néki a világ szemvilága tükrében

Van-e vonzóbb mint az érett költő aki egyformán ismeri képességeit és korlátait s próbál a maga lábán állni az állhatatlan életáradatban

Ám mi lehet szívet derítőbb a nyolcvanéves Poétánál aki már úgy néz e világra mint a bibliai pátriárkák akinek szeme már nem lángol csak messzire világít s úgy tekint a lába előtt elsuhanó Földgolyóra mint ahogy Noé tekinthetett Araráthegyi bárkájára

Köszönjük hogy megtanítottál a Föld a mi Földünk szerelmére az élet a mi életünk világosabb látására a Munka az Emberi munka örömére és becsületére

Mióta élsz mióta alkotsz mindig a magad útján jártál nem tértél kanyargós tévutakra nem alkudtál meg semmivel tiszta és tisztes maradtál akárcsak nappali jó inged nyakkendőtlen s frissen vasalva

Anyádtól kezdve hány meg hány nemtőd viselte gondod hallgatagon úgy fogtak karéjba mindmáig mint hajdan a kis Hermest a nimfák hogy az erdei vadak közt is felnőhessen s megmaradhasson a földiek épülésére

Vasalójuk sem lehetett forróbb mint szívük gyengéd gerjedelme s úgy őrködtek körülötted hogy tiszta maradj kívül-belül s példát mutass az utódoknak mert a Múzsához tiszta kézzel s tiszta tollal kell közelednünk

Így látunk ma s lássunk is sokáig egyenesen felszegett fejjel meg nem hajló derékkal kevélyen s elégedetlenül kíváncsian és telhetetlenül mindig a fiatalok élén s mindig a Munka megszálltjaként

S ezért jönnek majd egyszer érted csillagvilágos rokonaid az égi mezők távolából

A Zsoltáros meg Nikla remetéje és a Fűszálak Dalosa hogy helyet adjanak odafenn az újvári énekesnek

S így vonulsz így szállsz így emelkedsz természetes otthonodba s így világolsz késő társaidnak hogy aki annyi mestert dicsértél magad is mesterként légy dicséretes

Köszöntünk Költőnk hogy itt vagy köztünk mint más földi halandó köszönjük hogy szabadítónk lettél megoldottad a némák nyelvét látóvá tetted a vakokat életünk panorámájának kifogyhatatlan képsorára megáldod mindnyájunk földi dolgát és megáldod a dolgozókat

Áldd meg hát minden hívedet a tisztaságban és a tisztességben

S engedd hogy mint veréb a sasnál menedéket kereshessünk szárnyad alatt és verseid olvastán hadd érezhessük veled együtt a magasság mámorát és a repülés szédületét

FÜST MILÁNNAK

Úgy látlak Költő mint egy bölcs prófétát
Kinek szuflája benned öltött testet
A pátriárkák késő sarjadékát
Jeremiást a szenvedélyes Mestert

Kinek szívében nagyböjti sirámok
Sírnak a húsvét friss harangszavával
S kinél áldásra lendül minden átok
Mert indulattal telt és látomással

És látlak olykor kedvelt hőseiddel
Barátaiddal istenségeiddel
Ábrándok árnyak s hősök közt bolyongón

Jeremiásként mint a múlt tudóját
És mint jövendő dolgok hordozóját
Emléken és reményen elborongón.

ERZSIKÉNEK

S most lépj elő a csendből lelkes Árnyék,
A fény nővére, titokzatos Kedves,
Szelíd boszorkák és tündérkirálynék
Hű földi mása, zárt ajakú Hitves

Mutasd meg élet s álom közt lebegve
Miként uralkodsz Költőd nagy szívében,
S mint osztozol mosolygón és merengve
Az alkotásban és a szenvedésben.

Ki benne lüktetsz mindenegy sorában,
Ki ott élsz minden zengő hangsúlyában,
S szellőként lengesz bús feje felett,

Maradj tovább is őrzője a lángnak
Maradj hű lánya egy pazér királynak:
Cordélia ki hallgat és szeret.

CAMUS

Úgy törtél be a forró Afrikából
mint Idegen és végig az maradtál
torz érdekek közt harsány divatok és
múló megalkuvások piacán,
idegen, fázós, furcsa idegen ki,
merészen nyíltan szóltál s szenvedéllyel
mert szép hazádnak büszke fiaként
sötét szemeddel csak a fényt kerested
s melled a mindig nyári égbolt alatt
s az ősi tenger forró partjain
tanulta meg a tiszta lélekzést
a szépséget a játék örök kedvét
Az igazság hősies szenvedelmét
s hogyan járj régi s bölcs példák után
spanyol heveddel s mai mélabúddal
bátran a lét örvényei felett.
Mi mindent tudtál és hoztál magaddal
Korunk komoly és szenvedélyes bölcse
Kalandor eszmék navigátora
Új Hamletunk új meg új haditervvel
nem a bűnösök csak a bűnök ellen
hogy szembeszállj mindennel ami csalfa
fojtón hazug és bonyolultan aljas
mindennel ami, ó spanyol vitézünk! –
sértheti fájón képtelen s törékeny
embervoltunknak fázó méltóságát
S a lét lényegét a szép látszat mögött.

TESTVÉREK

Mint a kerti cseresznyefára reggel a két szép sárgarigó,
Két kis betyár, most keltek szárnyra, két testvér, trillázva civakodó,
Trillázva csipkedik egymást, s a lombot, a cseresznyét, a fát,
S trillázva szállnak újabb fára, szürcsölve a mámort,  a fényt, a mát

Úgy csapnak rám a kerti házban reggeli vidám vendégeim,
Röppenve, játszva csevetelve írásaim és könyveim
Daltalan s dúlt rengetegében mosolyogva és fesztelenül,
Két testvér, két szép sárgarigó, most még itt s máris elrepül

Mosolygó kékszemű a kislány, szőke haja még két fonatban,
S kékszemű, szöghajú a bátyja, ma még itthon, de gondolatban,
Még itthon, de már hívják őt is a távolok és a kísértések,

Ma még meleg fészkükben itthon, muzsikálva s játszva merengőn,
De holnap vajon hova szállnak túl folyamon, határon, erdőn,
Rigóink, szép sárga rigóink ugye majd vissza-vissza tértek?

ÁTVÁLTOZÁSOK

MEDVETÁNC

Te télbefáradt, napraszomjas mackó,
Ki vénhedt gazdád korbácsát és láncát
Málló szemekké tépted s idáig tántorodtál ájult
Inakkal, csakhogy garasok szégyenét, felejtve
Egy barlang langy hűsébe rejtsed
Most már halálig örvös nyakadat

Te baromi béke s hitevesztett hűség,
Ki mindig mások dúdoló dünnyögésén
Szöktetted furcsán cammogóra
Dűlöngőre baktatóra
Loholó véred görgeteges iramát,
Te bundás lélek öregvő lakója
E hét tél óta asszuvá vert csikorgó csendű hómezőnek
Feszítsd fel végre pattanó hurokká
Szendertől alig mozgó lábaid
S öleld magadhoz véres szemeiddel
Párás ívét e rengeteg határnak
A napmeleg jégrepesztő muzsikájára

Ó, hadd táncoljak már magamnak forró szügyem rossz ritmusára
Hogy újraszüljön táncos kedvem és zsugorodott ereimben
Buzogva zengjen mind a vér
Hogy koszlott prémem messze vesse undok bogáncsát s únt moháját
És tépett talpam döngve döngjön csírásra enyhült földeken
S a nap napom ködöt hasítva mézet csorgasson minden fáról
S tavaszi máglyák friss tüzében
Lobogjon már a horizont

Ó, hadd táncoljak bár magamban s ha dermednek is ereim
És hűlő párám harmatától piroslik lomha lábnyomom
Hiába táncom vérem vágyam e hét tél átkú bús fenyéren
Itt állok s várok kába árnyék c szívtelen konok fehérben
Minden sebem sajogva tárul és nem hasad a horizont
Síkos a hó süket az erdő és nem pirul a horizont

Csak a harang reng holt falukban a pólyás isten ünnepére
Kongó harang hív holt faluknak istent köszöntő ünnepére
S már támolyognak aklaikból rossz véreim az emberek
És gyertyát gyújtnak szentelőre elleneim az emberek
Itt állok s várok ködlő árnyék e sivatagos vak fehérben
És tépett talpam tétovázón langyos vackomra kanyarul

Hószínre szikkadt epedő ínyemre
Nem csordul méz és sajgó sebeimre
Iratos füvet én itt nem lelek
Én bundás lelkem menjünk nincs napunk
És csak envérünk serken lábnyomunkban
Csak a harang hív immár fáradottan
Tornyát temetve hördül fulladón
Kihalt az ég a föld oly fénytelen
S barlanggá horpan minden horizont…

A CSEREBOGÁR HALÁLA

Dajkám az anyaföld volt ölében nőttem naggyá
Ízes termőcsírákon hizlaltam ösztönöm
S míg mások elmaradtak a vak és vad csatán
Én fáradatlan törtem feljebb napom felé

Hogy átvergődve végre millió gyenge testen
Testvéreimnek testén napot és zsenge sarjat
Falhassak dúslakodva bár sántán és sután
A földön ültem egyre bús bölcsömhöz közel

Májusban felrepültem egy lengőtornyú fára
Buja virágra hulltam és nászi nyoszolyára
És mézet ittam mézet
Egy percet adj csak Végzet
Vihar ráz szédít szállok menthetetlen
S egy emberisten táncra termett lába
Beletipor földméhi temetőmbe…

MINT A FÖLD FÜVE…

Te múlhatatlan kis fűszál a réten,
Ki házak mentén, útszélen, kövek közt,
Falrepedésben, romok rejtekében,
Márványsírok csöpp hézagán is áttörsz
S tengődsz tovább töretlen mosolyoddal,
Ősszel tavasszal s még a hó alól is
Újból vidám vagy téli nap alatt,
A nyár lepörköl, a dér megfagyaszt,
Ha nagyra nőssz azonnal letarolnak,
A szél pofonver s te lapulsz remegve,
S csacsinak, lónak szolgálsz étekül,
Minden kis pille messze száll előled,
Hisz nincs virágod s a méh is kerül,
És mégis élsz és zöldelsz rendüleden
– Mondd mivel élsz, milyen életírt szív
Kiirthatatlan gyökered a mélyből,
S lenge kis zászlód mi feszíti folyvást
Esőnek, napnak, szélnek és viharnak?
Elnézlek százszor, kicsike fűszálam,
S míg klorofilod szívemet deríti,
Szeretném egyszer eltanulni tőled,
Mit mersz magadba millió fűszál közt,
Mint élsz külön milliók gyűrűjében,
Mondd minek élsz, kedved miben leled?
Egy harmatcsöppben kis dárdád tövén,
Egy bogárban ha zöld hegyedre téved,
Egy új fűszálban hogyha nőni kezd
S folytatja sorsod újjászült alakban?
És mondd, mitől van örök virulásod
Múló tavaszok s telek ellenére,
S ha durva csizma eltapos, hogyan mersz
Felkelni s élni újra s egyre élni?
– Hiába hal meg, aki fennen lázad,
S túlélne mindent a konok alázat?

KÓRHÁZI RÓZSA

E büszke rózsát ki hozta börtönünkbe?
Sivár palackból védi lenge létét
S úgy szegi fel pirosan izzó ékét,
Mint lázadó, ki zászlót lop körünkbe.

A kór, a kín, a csúfság ellen lázad,
Genny, vér, vizellet gőzén át lobogva
És élni hív és enyhít minden lázat,
Aléltat ébreszt ébredő mosolyra

Az első nap még fel se tárja kelyhét,
Majd nyílik, lángol, hervad hét napig,
S kevélyen küzd a végső hajnalig,

S mint menekült, ki elhányja minden terhét,
S meztelen várja hogy sorsa beteljék,
Úgy ejti sorra lankadt szirmait.

SVÁJCI KÉPEK

TÉLUTÓ SVÁJCBAN

Ó fázós, félős, felhős, téli dal
Ó fázós, félős, felhős téli kedvem,
Miért búsulsz, min merengsz, mi baj,
E méla reggel, hol madár se rebben,

Szellő se száll, még egy ág se rezdül,
A nyulánk nyírfák törzse mozdulatlan,
Csak sebzett kérgük ontja szakadatlan
Az édes nedvet, mint a vért a sebbül,

Csak a csöpp házak kéménytája kéklik,
A könnyű füsttől gyöngyszín ég alatt,
Csak a nagy hegyek karéja sötétlik
E domb körül, hol nyoma sem maradt

A vad természet lázadó hevének.
A város végén tó és hegy között
Hajók s hidak feszülnek lenn a légnek,
Kertek és kertek fenn a köd mögött,

Az alvó bimbón fenyőlomb, a fákon
Friss mész-burok, a rét füvén alom,
Az ember keze palántán, új csírákon,
Fagytól fenétől vadtól oltalom.

Mindegyik ház oly vigyázva védi
A birtok rendjét, csendjét, és jogát,
Ráccsal, retesszel palánkkal tetézi
A drótok és a bokrok ág-bogát

Mind kis sziget, mind várrá tömörül,
Két arasz földön, sírboltnak se sok,
Míg benn a gazda biztonságban ül,
Nem bánthatják sasok sem ordasok,

Sem kóborlók, se barát, se vendég,
Ég s föld között magányos és szabad,
Mi gondja másra, csak áshassa kertjét,
Magának él, gyűjt, fárad és arat.

Vidék és város ide hozza helybe
Minden gyümölcsét búzáját s borát,
S a hegyi patak rabulejtett telje
Őneki ontja fénylő áramát.

A bányász érte száll alá a mélybe,
Hogy ne fázzon, ha ráköszönt a tél,
S ki másért hág a februári égre
E gyenge nap, e hamuszürke fény

Ködön és felhőn átszűrődő kedve,
Hogy ne érje fagy, s ha egyszer a köd oszlik,
A zöld saláta s a friss hagyma nedve
Így ízesül s epre is így piroslik.

Mindent elérhet maga vagy segéddel,
Makacs munka és friss eszme árán,
Hajókat járat, csillagföldet bérel,
Övé a Föld, és mégis vacog árván.

FEKETE HATTYÚK

Emlékszel este volt a város
A régi város útjain bolyongtunk
Két idegen ha későn érkezik
És két vonat közt pihenőt keres
Talán barátot egy csendes zugolyt
Emléket friss italt vagy feledést
S míg fényes utcák és tág terek során
Siklottunk a zsibongó sokaságban
Templomok kutak s paloták között
Hidakon át homályló víz felett
Eltévedtünk
   Az utcák elszűkültek
A fény kilobbant köröttünk köd gomolygott
S csukott kapuk s zárt ablakok között
Suhantunk csendben súlytalan lakatlan
Sikátorok homályán hósöpörte
Meredek parton sziklák közt fagyos szél
Hátán szorongva fázón elhagyottan
Árnyak az árnyban testetlen lebegve
Fekete tájon feketén gomolygó
Csillagtalan keserű sötétségben
Hol vagyok hol az emberek világa
A város fénye zaja melege
Árnyak közt jártam elíziumi
Mezőkön árnyék s pára én magam
Álmatag hattyúk feketén lebegtek
A végtelen víz fekete színén
Ismerős hattyúk szárnyukkal súroltak
Megismertem mindannyit Ez barátom
Költő fiatal azt mondták elégett
Az meg az országúton hullhatott el
Az a jeges folyóba fúlhatott
Testvér játszótárs földi mind barátom
Mind úgy szerette ezt az életet
S most mind itt csapkod hattyúként köröttem
Hattyúk halottak s élek-e én magam
Bús hattyúk s úgy hívtak halk morajjal
Hívtak velünk jössz nálunk nincsen bánat
Megfürösztünk a feledés vizében
És együtt ringunk taván a feledésnek
Hűs holtak közt hattyúként hangtalan
Úgy hívtak mind halottak mind az én
Halottaim
   S már mentem is utánuk
Reszketve fázva sírva engedőn
De messziről a város fénye lángolt
Világos házak hívó otthonok
Képek virágok könyvek apró lámpák
Az emberélet emlékmécsei
És akkor egy kéz melegét kerestem…

KÖSZÖNTÉS

Mint Notker első dalosa e tájnak
Szeretnék én is mindent megköszönni
Dünnyögő dallal tétován s dadogva
Dicséretét zengni a teremtésnek
A földnek fűnek fának és virágnak
Köszönteni szeretném márciust
Az avaron átütő friss palántát
A jeges patak surranó vizét
Magányos házak könnyű rőzsefüstjét
Csendes terek csobogó kútjait
A kertek lombját a fészkek pihéjét
A száradó s napfényes utakat
A lenge bükkfát a fehér nyírágot
A hegyeket a várost a tavat
A madárfüttyöt a gyermekmosolyt
A szeretet nyugtató melegét
A Jóságot az Örömöt a Létet
S azokat, akiket végre megtaláltam…

LÁTOMÁS

Az erdő barna mélyén barna villám
Szép őz szökellt fel majd megállt merengőn
A patakmenti havas dombtetőn
A túlsó partról néztem álom-e
S az őz is nézett ne riasszam el
Ó szívreszálló szelíd őztekintet
S csak hallgattuk a tájék halk neszét
A városvégi csengő villamost
Egy lágyan sikló fényes gépkocsit
Egy ember kongó lépteit a fagyban
És felettünk a szálló varjakat
Más semmi Senki Egyedül mi ketten
Az őz meg én a város peremén
S a Szorongás hangtalan rabmadár
Szárnyát libbentve lomhán menekült…

BÚCSÚ

A földi kertek illatain ringva,
Akácok bodzák hársak sátrain túl;
Tornyok tetők tömörlő árnyain túl
A könnyű égen könnyű nyári hold.
Még este sincs s már ott lebeg az űrben
Még teste sincs s már versenyt nő az árnnyal
Városi parkok s fasorok felett
Lenge hold csupán lanyha fényburok
Talán csak látszat, festett kép, messzi visszfény
Hűlt szenvedély, elcsitult égi dráma
Szenvtelen csendes esti sírhelye
S most fürdik mélán földi fák és bokrok
Kertek és rétek nyári illatában
Földi emlékek fáradt sóhajtások
Elhaló vágyak hullámain
Ezüstös árnyék a múlt néma képe
Tünde buborék borongó lehellet
Csak ennyi nem több vajúdó világok
Mentő sajkája sápadt követe
Egy végső szétvert csillag-armadának
Utolsó árva szilánk-maradéka
Utolsó sóhaj vak vihar után
Kihűlt világok vad meteorok
Keringő égi kisértetek között
Kerek kis fényfolt tünhetetlen emlék
Bomló atomok izzó káoszában
A nyári kertek illatain ringva
Akácok hársak s dús bodzák felett…