Az életbölcsességnek régi indiai tankönyve

Pancsatantra

azaz

ötös könyv

*

Az emberek és állatok világából való mulattató és tanulságos történeteknek versekkel tarkázott világhírű gyűjteménye

Szanszkrit eredetiből fordította: Schmidt József

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Előszó

Bevezető elbeszélés

Barátok meghasonlása

Első mese: A majom és az ék

Második mese: A sakál és a dob

Harmadik mese: Dantila és Górambha

Negyedik mese: Három önokozta baj

Ötödik mese: A takács és a királyleány

Hatodik mese: A varjú és a kígyó

Hetedik mese: A kócsag és a rák

Nyolcadik mese: Az oroszlán és a kis nyúl

Kilencedik mese: A tetű és a poloska

Tizedik mese: A kék sakál

Tizenegyedik mese: A varjú és társai s a teve

Tizenkettedik mese: A bíbic és a tenger

Tizenharmadik mese: A ludak és a teknősbéka

Tizennegyedik mese: A három hal

Tizenötödik mese: A veréb és az elefánt

Tizenhatodik mese: A furfangos sakál

Tizenhetedik mese: A madár és a majom

Tizennyolcadik mese: A tanácsadó veréb

Tizenkilencedik mese: Jámbor és gonosz

Huszadik mese: A kócsag és a petymeg

Huszonegyedik mese: Az egerektől megevett vasmérleg

Huszonkettedik mese: A hebehurgya majom

Huszonharmadik mese: A nemeslelkű tolvaj

Barátok szerzése

Első mese: Az egér élményei

Második mese: Az öreganyó kifejtett szezámja

Harmadik mese: A kapzsi sakál

Negyedik mese: Megkapja az ember, ami neki jár

Ötödik mese: Szómilaka, a takács

Hatodik mese: A sakál és a bika herezacskói

Varjak és a baglyok háborúja

Első mese: A madarak királyt választanak

Második mese: A nyúl és az elefánt

Harmadik mese: A macska mint békebíró

Negyedik mese: A rászedett pap

Ötödik mese: A beszélő barlang

Szerzemény elvesztése

Első mese: A béka és a kígyó

Második mese: A fületlen és szívetlen szamár

Harmadik mese: Az igazmondó fazekas

Negyedik mese: A sakál az oroszlánok közt

Ötödik mese: A tigrisbőrbe bujtatott szamár

Hatodik mese: Az arcátlan vendég

Hetedik mese: A rászedett bognár

Nyolcadik mese: A leánnyá változtatott egér

Kilencedik mese: Hallgatni arany

Tizedik mese: Az öreg férj és a tolvaj

Tizenegyedik mese: A rászedett kikapós asszony

Tizenkettedik mese: A tanácsadó veréb

Tizenharmadik mese: A pap és hitszegő felesége

Tizennegyedik mese: A gondatlan teve-csikó

Tizenötödik mese: Az okos sakál

Tizenhatodik mese: A világlátott kutya

Hebehurgya cselekvés

Első mese: A hebehurgya borbély

Második mese: A meggondolatlan papné

Harmadik mese: A négy kincsásó

Negyedik mese: A három tudós és a döglött oroszlán

Ötödik mese: A négy könyvmoly

Hatodik mese: A két tudós hal és a tudatlan béka

Hetedik mese: Az éneklő szamár

Nyolcadik mese: A kétfejű takács

Kilencedik mese: A légvárépítő pap

Tizedik mese: A majom bosszúja

Tizenegyedik mese: A ráksasza és a majom

Tizenkettedik mese: A háromkeblű királyleány, a vak és a púpos

Tizenharmadik mese: A ráksasza és a bráhmana

Tizennegyedik mese: A kétfejű madár

Tizenötödik mese: Az életmentő rák

A fordító utószava

Előszó

„Ettől kezdve az életbölcsességnek

ez a Pancsatantrakam nevű tankönyve

a fiatalság nevelésére

az egész világon elterjedt”

Bevezető elbeszélés

Visnusarman a világnak minden könyvét összeszedte

S belőlük ezt az ötrészű szép tankönyvet szerkesztette.

Hogy mint történt a dolog, így beszélik:

Van a Délvidéken{1} egy Mahilárópja nevű város. Volt ott egy Amarasakti{2} nevű király, aki valóságos csodafája volt a segélyre szorulók seregének, akinek lábai a legkiválóbb fejedelmek koronáiban lévő drágakövek fényárjában úsztak, s aki minden művészet túlsó partjára jutott. Volt neki három rendkívül nehéz fölfogású fia, név szerint: Vaszusakti, Ugrasakti és Anékasakti{3}. Mikor a király látta, hogy fiai hallani sem akarnak a könyvről, összehívatta tanácsosait, s így szólt: „Tudtok róla, uraim, hogy fiaim hallani sem akarnak a könyvről, s híjával vannak az értelemnek. Azért ha rájuk nézek, nagy birodalmamban sincs örömem. Mert jól mondják:

Mi hasznod van a tehénből, ha nincs borja, sem jó teje?

Mi hasznod van a fiúból, ha nincs szíve, sem jó feje?

Gondoljatok ki tehát valamit, hogy miképpen lehetne elméjüket megvilágítani! Ötszázan eszik itt tudósok kenyeremet. Legyenek most rajta, hogy óhajtásom teljesüljön!”

Az egyik tanácsos így szólt: „Fölség! Tizenkét évig nyelvtant kell tanulni. Aztán következnek Manu{4} és mások törvénykönyvei, Csánakja{5} és mások életbölcsesség-könyvei, Vátszjájana{6} és mások szerelem-könyvei. Ha a törvény, életbölcsesség és szerelem e könyveit megtanulja az ember, beáll az elme megvilágosodása.”

Erre egy másik, Szumati (okos) nevezetű így szólt: „Az élet nem tart örökké. A nyelvtan sok időt vesz igénybe. Valami rövid tankönyvet kell kigondolni a királyfiak oktatására. Van itt egy Visnusarman{7} nevű pap, aki minden tankönyvet kitanult, s nagy hírben áll a tanulók körében. Erre bízd rá fiaidat! Ez bizonyosan hamarosan megokosítja őket.”

Ennek hallatára a király magához hívatta Visnusarmant, s így szólt hozzá: „Tisztelendő uram! Légy rajta az én kedvemért, hogy fiaim életbölcsesség dolgában minél előbb mindenkinél különbek legyenek! Ennek fejében száz birtoklevelet adományozok neked.”

Visnusarman erre így szólt a királyhoz: „Halld, fölség, őszinte szavaimat! Tudást én nem árulok – száz birtoklevélért sem. De ha hat hónap alatt nem tanítom meg fiaidat az életbölcsességre, veszítsem el a nevemet!”

A király a pap e bámulatos ígérete hallatára tanácsosaival együtt nagyon megörült és elcsodálkozott, aztán tisztelettel átadta neki fiait, s egészen megnyugodott. Visnusarman pedig átvéve a királyfiakat, öt könyvet állított össze számukra, amelynek címei: „Barátok meghasonlása”, „Barátok szerzése”, „A varjak és a baglyok háborúja”, „A szerzemény elvesztése” és „A hebehurgya cselekvés”, s ezeket tanultatta velük. A fiúk hat hónap alatt megtanulták a könyveket, s olyanokká lettek, mint Visnusarman mondotta. Ettől az időtől fogva ez az Ötös könyv (Pancsatantra), az életbölcsességnek ez a tankönyve, az egész világon a fiatalság nevelésére szolgál – és méltán:

Aki folyton hallgatja vagy olvasgatja ezt a könyvet,

Az kudarcot semmiképpen, még az égtől sem szenvedhet.

Itt kezdődik a

Barátok meghasonlása

című első könyv,

melynek bevezető verse így hangzik:

Az oroszlán és a bika

     sülve-főve együtt voltak,

De hogy jött a kaján sakál,

     csakhamar meghasonlottak.

*

Hogy mint történt a dolog, így beszélik:

*

Mahilárópja városában, a Délvidéken, volt egy Vardhamánaka{8} (jómódú) nevű kereskedő, aki igaz úton nagy vagyonra tett szert. Ez egyszer azon tűnődött, hogy ha még annyija van is az embernek, utat-módot kell kitalálnia és alkalmaznia vagyona gyarapítására. Mert jól mondják:

Pénzen mindent megszerezhetsz ezen a világon.

Ha okos vagy, gazdagságot szerzesz mindenáron.

Ha pénzed van, mindened van: van rokonod, van barátod,

Derék is vagy, okos is vagy, hasra ejted a világot.

Ezt fontolóra véve, egy szép napon búcsút vett szüleitől és mestereitől, s árukkal megrakodva jó szekéren fölkerekedett Mathurá városa felé. Szekere elé két maga nevelte szerencsehozó bika volt fogva: Szamdzsívaka (éltető) és Nandaka (szívvidító). Egyikük, Szamdzsívaka, miközben a Jamuná (a mai Dsamna) folyó partjára akartak leereszkedni, feneketlen mocsárba süppedt, s jármát összetörve kimerülten összeroskadt. Mikor gazdája ebben az állapotban látta, nagyon elszomorodott, s részvéttel eltelve, az ő kedvéért három napig halogatta az indulást. Ekkor a karaván tagjai így szóltak a szomorkodóhoz: „Ugyan hogyan veheted a lelkedre, uram, hogy e bizonytalan, oroszlánoktól és tigrisektől hemzsegő erdőben egész karavánodat veszélynek teszed ki – egy bika miatt?! Jól mondják:

„Kevésért nem áldoz sokat senki fia, ha okos.

Kevés legyen a kockázat, a nyereség sokszoros!”

Vardhamána ezt megszívlelve őröket hagyott hátra Szamdzsívaka mellett, s maga a többi karaván élén útnak eredt. Az őrök azonban, tudva, hogy mily veszedelmes az erdő, otthagyták Szamdzsívakát, s a karaván mögött haladva, a következő napon ezt füllentették a kereskedőnek: „Uram! Szamdzsívaka meghalt. Mivel tudtuk, hogy kedves volt neked, tetemét elégettük.” Ennek hallatára a karaván feje hálás emlékezéssel és részvéttel eltelve, végrehajtotta érte a halotti szertartásokat – a szabadon bocsátáson kezdve, végig valamennyit.

Szamdzsívaka ezalatt, mivel végzete még nem telt be, a Jamuná vize felől lengedező szellőktől legyezgetve magához tért, nagy nehezen föltápászkodott, s lecammogott a folyó partjára. Itt a smaragdzöld színű gyönge fűszálakat eddegélve néhány nap alatt oly kövér, vállas és erős lett, mint Siva isten{9} bikája, s szarvaival a hangyabolyokat széttúrva, s kedvére bömbölve töltötte napjait. Ugyancsak jól mondják:

Kit a sors véd, meg van védve, bármennyire védtelen.

Kit a sors ver, meg van verve, bárhogy védik szüntelen.

Az egyiket erdő mélyén hagyják: megél s talpraáll.

A másikat otthon óvják: elragadja a halál.

Egy napon aztán egy Pingalaka (vörösbarna) nevezetű oroszlán, miközben szomjúságtól epedve az erdei állatok kíséretében a folyó partjára indult vizet inni, már a távolból hallotta Szamdzsívaka tompa ordítását. Ennek hallatára szörnyen megrémült, s bár eltitkolta félelmét, megállapodott, s egy fügefa tövében négyes csatarendbe állította föl kíséretét. Ennek az oroszlánnak folyton a nyomában járt két sakál, név szerint Karataka és Damanaka{10}, miniszterek fiai, akik azonban elveszítették állásukat. Ezek most tanakodni kezdtek egymással. Damanaka így szólt: „Kedves Karataka! Urunk, Pingalaka, a folyó partjára indult vizet inni. De mi akkor az oka annak, hogy bár szomjtól eped, visszafordult, s csatarendbe állítva kíséretét, kedveszegetten álldogál a fügefa tövében?” – Karataka így válaszolt: „Mi közünk hozzá, mit csinál?

Hagyd, amihez nincsen közöd! Ne fújd, ami nem éget!

Mert megjárod, mint a majom, hogy kihúzta az éket.”

„Hogy volt ez?” – kérdezte Damanaka. Karataka ezt mesélte:

Első mese:
A majom és az ék

Egy kereskedő egy város közelében facsoport közepén szentélyt kezdett építtetni. Az építőmester és munkásai, akik ott dolgoztak, délben mindig a városba mentek enni. Egyszer ilyenkor a közelben tanyázó egyik majomcsoport kószálás közben a hely színére érkezett. Volt ott egy andzsana-fából{11} való gerenda, amelyet egy munkás félig kettőbe hasított, s amelynek hasítékába egy khadira-fából{12} való ék volt beverve. A majmok a fatetőkön, az épületormokon és a gerendavégeken kedvükre játszadozni kezdtek. Egyikük pedig, akinek végzete betelt, könnyelműen a félig széthasított gerendára ült, s a benne lévő éket megragadta kezeivel. Miközben húzni kezdte az éket, herezacskója a gerenda hasítékába került, s mikor az ék kimozdult helyéből, a hasíték összeszorult, s a majom életét vesztette.

Ezért mondom:

Hagyd, amihez nincsen közöd! Ne fújd, ami nem éget!

Mert megjárod, mint a majom, hogy kihúzta az éket.

*

„Ennivalónk is van: ami királyunk eledeléből megmarad. Mi közünk hát a dologhoz?” – Damanaka így szólt: „Hát te csak az evéssel törődöl? Ez nem járja.

Nem mindenki él igazán, csak akiből sokan élnek.

Saját gyomrát akármelyik madár hogyne töltené meg?”

Karataka így szólt: „Ez idő szerint semmit sem számítunk. Miért avatkoznánk hát a dologba? Jól mondják:

Bolond, aki a királynak kérdezetlen tanácsot ad:

Nem hogy semmit el nem ér, de hegyébe még csúfot arat.”

„Ne beszélj így!” – felelte Damanaka.

„Kis ember is sokat számít, fejedelmet hogyha szolgál.

A nagy úr sem számít semmit, a királytól ha távol áll.”

„Mit szándékozol tehát tenni?” – kérdezte Karataka.

Damanaka így felelt: „Urunk, Pingalaka, most meg van ijedve, kísérete nemkülönben. Hozzá megyek tehát, s kiveszem belőle, mitől fél, aztán az ismeretes módszerek (béke, háború, menetelés, bevárás, szövetkezés és kétszínűség) egyikének ajánlásával eloszlatom félelmét.”

„Honnan tudod, hogy urunk meg van ijedve?” – kérdezte Karataka.

Damanaka így felelt: „Erre nem nehéz rájönni. Már Manu megmondotta:

Hogy az ember mire gondol, elárulja jötte-mente,

Szeme-szája, moccanása, szava, minden tette-vette.

Azzal, hogy a megijedt király félelmét belátásom hatalmával eloszlatom, hatalmamba kerítem őt s visszaszerzem miniszteri állásomat.”

„De hogyan akarod a királyt hatalmadba ejteni – mondotta Karataka –, mikor azt sem tudod, hogyan kell neki szolgálni?” Damanaka így felelt: „Már hogyne tudnám?!

Ha a király hozzád beszél,

Mondd készséggel: Sokáig élj!

S nyomban tedd meg, amit kíván,

Ebben áll a nagy tudomány.”

Karataka így szólt: „Mondd hát, mit fogsz neki mondani, ha eléje lépsz?!”

Damanaka így felelt:

„Beszéd közben szó szóra jő: másodikat szül az első.

A magból is új mag támad, ha áztatja bőven eső.

Különben csakis a kellő időben fogok beszélni. Az életbölcsesség lényegét már akkor ismertem, mikor még az apám ölében ültem.”

Karataka így szólt:

„Királyokkal nehéz bánni. Olyanok ők, mint a hegyek:

Tele vannak kígyónéppel, kőkemények és nehezek.”

„Ez igaz – mondta Damanaka. – De ez sem hazugság:

Kinek mi a természete, azt hamar megismered,

S attól fogva kényelmesen vezetheted embered.”

Karataka így szólt: „Ha menni akarsz, járj szerencsével, s teljesüljön óhajtásod!”

Damanaka erre meghajlással búcsút vett Karatakától s Pingalaka felé indult. Mikor Pingalaka látta, hogy Damanaka közeledik, így szólt az ajtónállóhoz: „Ereszd le a bambuszbotot! Egykori miniszterünk fia jön. Bocsásd be, hogy a második körbe bejuthasson, s kérését előadhassa!”

Damanaka aztán Pingalaka előtt meghajolva ennek engedelmével a kijelölt helyen leült. Pingalaka odanyújtotta neki jobbját, amely mennykőhöz hasonlatos körmökkel ékeskedett, s miután így megtisztelte, így szólt hozzá: „Hogy vagy? Hol voltál oly sokáig?” – Damanaka így válaszolt: „Fölségednek egyáltalán semmi szüksége mireánk. Aminek azonban itt az ideje, azt meg kell mondanunk, mert a királyoknak magas-, közép- vagy alacsonyrendű emberekre egyaránt szükségük van. Még egy fűszál is használhat a hatalmasoknak – fog- és fülpiszkáló alakjában. Hát még egy ember, akinek keze-lába és nyelve van! Mi fölségednek született szolgái vagyunk, s állásunkból elmozdítva is nyomában járunk. Hogy ennek ellenére sem kapjuk vissza állásunkat, ez nem illik fölségedhez. Mert:

Maga helyén alkalmazzák a szolgát és az ékkövet.

Senki sem tesz homlokéket a lábára, csak mert tehet.

Ha a király ítélőképesség híján a legkisebb és legalsóbb állásokban alkalmazza legmagasabb állásokra méltó szolgáit, s ezek nem maradnak ott, ez a fejedelem hibája, nem az övék. Ami tehát azt a megjegyzésedet illeti, hogy régen nem jelentkeztem előtted, erre ez a feleletem:

Ki ékkövet üvegnek néz, s ékkőnek tart üveget,

Jóravaló ember annál szolgálatban nem lehet.

Ha végül fölséged azt hiszi, hogy sakál voltom miatt lenézhet, ez sincs rendjén. Mert jól mondják:

Ész nélkül mit ér a hűség? Hűség nélkül mit az ész?

De hűséggel párosult észt okos ember le nem néz.”

„Hagyjuk ezt most! – szólt Pingalaka. – Akár tehetséges vagy, akár tehetségtelen, régi miniszterünk fia vagy. Mondd ki hát bátran, mit kívánsz!” – Damanaka így felelt: „Közölnivalóm volna, fölség!” – „Közöld hát, ami a szíveden fekszik!” – mondta Pingalaka. De Damanaka így szólt: „Csak fölségeddel közölhetem, mert:

Amit négynél több fül hallott, titok többé nem lehet.

Az okos hát mindenáron kerülje a hat fület!”

Miután e szavak a tanácskozáson elhangzottak, a tigrisek, párducok, farkasok és a többi állatok Pingalaka óhajtását megsejtve, mindnyájan rögtön messzire visszavonultak. Damanaka aztán így szólt: „Fölséged a folyó partjára indult vizet inni. Miért fordult vissza, s állott itt meg?” – Pingalaka zavart mosollyal így szólt: „Ennek semmi különös oka nincs.” – Damanaka így szólt: „Ha nem lehet megmondani, akkor végeztem.

Egyet a nő nem tudhat meg, más a férfi előtt titok;

Barátok nem tudnak erről, amarról meg a rokonok.

Az okos jól megfontolja, hogy mi járja s mi nem járja,

S mikor beszél, jól vigyáz, hogy el ne járjon nyelve-szája.”

Ennek hallatára Pingalaka így szólt magában: „Ez, úgy látszik, érti a dolgát. Föltárom tehát előtte, hogy mi a bajom.” Aztán hangosan így szólt hozzá: „Hallod-e, Damanaka azt a szörnyű ordítást a távolban?” – „Hát azután?” – kérdezte Damanaka. – „Kedvesem – szólt Pingalaka –, én továbbállok ebből az erdőből.” – „Miért?” – kérdezte Damanaka. – „Mert – felelte Pingalaka – valami hatalmas lény érkezett most erdőnkbe, s ez hallatja azt a szörnyű ordítást. Bizonyosan hangjának megfelelő ereje is van.” – Damanaka erre így szólt: „Nem helyénvaló puszta hangtól megijedni. Nem járja, hogy fölséged ezt az őseitől örökölt erdőt el akarja hagyni. Hang sokféle van: van hangja a kézi dobnak, a fuvolának, a lantnak, a nagydobnak, a kagylónak, a trombitának és sok más egyébnek. Gondolja meg ezt fölséged, s őrizze meg a hidegvérét! Puszta hangtól nem kell megijedni, a látszatra nem kell adni. Íme, mit mondott a sakál:

Azt gondoltam, hogy csupa háj, amikor rátaláltam.

Ámde mikor belebújtam, csupán bőrt és fát láttam!”

„Hogy volt ez?” – kérdezte Pingalaka. Damanaka ezt mesélte:

Második mese:
A sakál és a dob

Egy sakál az éhségtől csontig soványodva ide s tova csatangolt az erdőben, s egy csatatérre került, ahol döngő hangot hallott. A hang úgy keletkezett, hogy a szél ingatta cserjeágak egy a földre esett dobhoz ütődtek. A hang hallatára a sakál megrémülve így szólt magában: „Ó jaj, végem van! Elhordom az irhámat, nehogy a hangot hallató lény szeme elé kerüljek. De az sem járja, hogy ezt az atyámtól és őseimtől öröklött erdőt csak úgy kurtán-furcsán itt hagyjam. Aki örömében-bújában megfontoltan cselekszik, s nem hebehurgyálkodik, annak később nincs mit megbánnia. Elébb tehát utánajárok, hogy honnan jön ez a hang.” Miközben megemberelve magát s vizsgálódva lassacskán előbbre haladt, egyszerre megpillantotta a dobot. Mikor látta, hogy áll a dolog, közelebb ment, s kíváncsiságból maga is megütötte a dobot. Aztán örvendezve így szólt magában: „Végre-valahára bőséges ennivalóhoz jutottam! Ez a dolog itt bizonyára színig van hússal, hájjal és vérrel.” A dobra feszített vastag bőrt egy helyen fölszakítva lyukat csinált bele, miközben egy foga beletörött, s örvendezve belebújt a dobba. Mikor azonban látta, hogy a dob többi része csak fa, egészen kétségbeesett, s a föntebbi verset mondotta:

„Azt gondoltam, hogy csupa háj, amikor rátaláltam.

Ámde mikor belebújtam, csupán bőrt és fát láttam!”

*

„Puszta hangtól tehát nem kell félni!” – végezte Damanaka. Pingalaka így szólt: „De nézd csak, kíséretem sem tud hová lenni félelmében, s menekülni akar. Hát hogyan embereljem meg magamat?” – Damanaka így szólt: „Nem őbennük van a hiba, fölség, mert a szolgák olyanok, mint az uraik. Szedd össze hát magadat, s várd be, míg ki nem sütöm, hogy áll a dolog azzal a hanggal. Aztán cselekedjél a körülményekhez képest!” – „Hogyan? – kérdezte Pingalaka – Oda mernél menni?” – Damanaka így válaszolt: „Gondolkozik-e a jó szolga azon, hogy teljesítse-e ura parancsát?” – „Ha úgy gondolod, kedvesem – mondta Pingalaka –, akkor eredj, s járj szerencsével!”

{1} Délvidék – a mai Dekkan.

{2} A Pancsatantrában szereplő személyek nevei többnyire ún. „beszélő nevek”, azaz a korabeli olvasó számára első pillantásra érthető jelentésük volt. Ezért a nevek jelentését a továbbiakban vagy a név után zárójelben, vagy jegyzetben megadjuk. Amarasakti – Halhatatlan erejű.

{3} Vaszusakti – Jó erejű, Ugrasakti – Nagy erejű, Anékasakti – Sok erejű, tipikus ksatrija (harcos) nevek.

{4} Manu az emberek mitikus őse és az első törvényhozó. Neve alatt az időszámításunk előtti III. században egy ismeretlen bráhmana törvénykönyvet (Dharmasásztra) állított össze.

{5} Csánakja (más néven Kautalja) Csandraguptának, az első nagykiterjedésű óind birodalom létrehozójának volt a minisztere. Az időszámításunk előtti III. sz. elején írta a célravezető cselekvés, a politika tudományáról szóló könyvét (Arthasásztra).

{6} Vátszjájana az időszámításunk II. századában élt író, Csánakja könyvét utánozva írta Kámaszútra (Szórakozás, szerelem tana) című, híressé vált munkáját. Mind a három említett mű fennmaradt.

{7} Visnusarman – Visnu isten védence.

{8} A Vardhamánaka és a Vardhamána névalakok között az a különbség, hogy az első a -ka kicsinyítő képzőt tartalmazza.

{9} Siva egyike a hindu vallás három legfőbb istenének (Brahma, Visnu, Siva).

{10} Karataka – Sötét színű, Damanaka – Győző.

{11} Andzsana-fa: közelebbről nem ismert indiai fafajta.

{12} Khadira-fa: Acacia Catechu, egy indiai fafajta.