Palotai Boris

PÉTER

Regény

FAPADOSKONYV.HU

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

1

Au! au! auuu!

– No, mi az? Mit kiabálsz? – kérdezte Péter, és leugrott vadonatúj biciklijéről.

– Majd eltapostál – jajgatott tovább a pettyes ruhás kislány, és sántikálva forgott Péter körül. Összeráncolta a homlokát, és szigorúan kérdezte:

– Nem tudsz csengetni?

– Csengetni tudok – felelte Péter. – Csak biciklizni nem!

A pettyes ruhás gyorsan megbokszolta Pétert, ami nála a szeretet jele volt.

– Na, megbocsátok. Lilinek hívnak különben. Csúnya név, nem?

– Elég csúnya. Péter az szebb, mert engem úgy hívnak.

Mindketten nevettek. Megfogták a bicikli kormányát, amely hol jobbra, hol balra dőlt, ők pedig cikk-cakkban szaladtak mellette.

– Miért kaptad a biciklit? – érdeklődött Lili, és a másik kezét is igyekezett rácsúsztatni, hadd higgyék az emberek, hogy övé a gép.

– Spóroltam rá. Már kétéves korom óta gyűjtök… vagy lehet, hogy még régebben, de arra nem tudok pontosan visszaemlékezni. Édesapától kapok minden héten ötven fillért, mert cigarettát töltök neki. Anyától tíz fillért szoktam kapni, ha megtalálom a kiskulcsokat, mert úgy eldugja mindig, olyan jó helyekre, hogy aztán ő sem találja meg. A háziúrtól…

– Nektek van háziuratok? – kérdezte kíváncsian Lili. – Nekünk nincsen, mi vagyunk a háziurak.

– Mi tartunk magunknak egy háziurat, egy olyan nagy házban kell háziúr. – Ha a vízvezeték befagy, vagy a gáz elromlik, olcsó szerelőért szaladok… Ha rövidzárlat van, felhívatnak, és én egykettőre megcsinálom a villanyt. Ezért kapok a háziúréktól hol ötven fillért, hol egy pengőt, ha jó kedve van, egy pengő és tíz fillért.

– És gyakran van rövidzárlat?

– Sajnos nem. Pedig mindig számítgattam magamban: még tíz rövidzárlat, húsz kulcskeresés, és megvan a bicikli hátsó része is. Mert a felét apa fizette nekem, ez már így volt megígérve. Csak négy rövidzárlat volt pechemre. Igaz, nem szabad panaszkodnom, mert huszonnyolcszor kellett kulcsokat keresnem.

Lili bólintott.

– Én is fogok spórolni egy biciklire, csak az a baj, hogy apuka készen veszi a cigarettát. És a villanyt sem tudom megigazítani.

– Majd én megtanítalak. Úgyis valami kártérítést akartam adni, amiért legázoltam a lábadat. Nem is kérdeztem még: nagyon megrokkantál?

– Ajaj, de még hogy. A kisujjam egészen lehorzsolódott.

– De azért tudod használni? – kérdezte aggódva Péter.

– Zongorázni bizony nem tudok vele.

Péter megijedt.

– Jól beugrottál! – kacagott Lili. – Miért tudnék a lábammal zongorázni, mikor a kezemmel sem tudok?

Péter elszégyellte magát, hogy egy ilyen kislány be tudta csapni.

– Ha tudod használni a végtagjaidat, nem jár neked kártérítés – mondta komolyan. – Akkor csak sérülésről lehet szó. De lásd, hogy kivel van dolgod. Egy ilyen mesterség többet ér minden pénznél, mert ugye, ha most pénzt kapnál tőlem, kávékrémet vennél érte, vagy nápolyi szeletet, és fuccs lenne az egésznek. Ha szerelni tudsz, kereshetsz vele, amíg élsz.

– De nem fog megrázni a villany?

– Á, hogy gondolod. Legfeljebb egyszer, kétszer, amíg megtanulod a kezelését.

– Hát akkor gyere fel hozzánk délután. Fő utca hetven szám. Geréb Lili, el ne felejtsd. Várj csak! Addig el kell rontanom a villanyt?

– Nem, várj meg engem!

Kezet fogtak. Lili sarkon fordult, és rohant a divatáru kereskedés elé, ahol a kisasszony elmerülve nézegette a kirakatot. Észre sem vette Lili kirándulását.

– Szereztem egy pajtást! – újságolta Lili.

– Pajtást? Hogyan?

– A biciklije alá dugtam a lábamat, hogy kiabálhassak, és ő erre megálljon. Na aztán egykettőre kész a megismerkedés. Különben is az utcáról már régen ismerem. Látom mindig, ahogy az iskolába megy a többi gyerekkel.

– De Lilike! – szörnyülködött a kisasszony. – Magának nem szabad csak úgy akárkivel megismerkedni.

– Olyan unalmas egyedül – sóhajtott Lili. – Ha iskolába járhatnék, és várhatnám a tíz perc szünetet! De én annyit pihenek, amennyit akarok: amikor azt mondom a tanító néninek, fáradt vagyok, abbahagyjuk az órát. Kijelentem magának, kisasszony, ha én egyszer anyuka leszek, nem adom a gyermekeimet magántanulónak. És az is nagyon bosszant, hogy nincs testvérem! Nekünk mindenből annyi van, hogy no, csak éppen gyerekből egy darab. Igazán nem értem. Hat szobánk van, annyi képünk, hogy nem is bírom megszámolni, mert mindig belezavarodom. Még kutyából is kettő van, csak éppen gyerekből egyetlenegy.

A kisasszony gondolkodott, aztán azt kérdezte: – Na, és rendes gyerek a te új pajtásod?

– Hogyne – felelte boldogan Lili. – Minden fontos dolgot rábíz a háziúr, ő szalad el szerelőért…

A kisasszony félrehúzta a száját.

– Kinek a gyereke, nem tudod? Az édesapja micsoda?

– Nem tudom… nem is kérdeztem. Minek kérdeztem volna, hisz nem vele akarok játszani – szólt Lili, és futott fel a lépcsőkön, mert már otthon voltak.

A legfelső lépcsőfokon megállt, és míg a kisasszony lihegve utána mászott, a fal melletti korláton ügyesen lecsúszott.

– Jesszasz Marié!!! Du lieber Gott! – sikított a kisasszony, és rohant újból lefelé a lépcsőn. De addigra Lili fent termett, és kacagva nézte az ide-oda forgolódó kisasszonyt, aki nem tudta, hol csípje el ezt a lányt, akibe hét ördög bújt (mint ahogy Lili apja jegyezte meg mindig).

Végre nagyokat fújva becsengetett, és mikor a szobalány ajtót nyitott, jó napot helyett azt mondta izgalmában: Jesszasz Marié!

2

Péter ezalatt hazabiciklizett. Nem történt útközben semmi különösebb baja, csak egy szódavizes szekérnek ment neki. Az egyik üveg olyat explodált, hogy újra leesett volna a bicikliről, ha nem ült volna éppen a földön. Mikor felkászálódott, leporolta magát, aztán egynéhány lepottyanás után otthon is volt már. Az ajtóban várta az apja.

– No, mi az, fiatalember? Hogy ment a biciklizés? – kiáltott rá jókedvűen.

– Köszönöm, jól. Néhányszor a földre dobott ez a makrancos gép, de hát az nem számít.

– Még jó néhányszor földre dob, amíg meg nem tanulod a fortélyát. Aztán majd te kerülsz fölébe, és úgy kormányozod, ahogy akarod. A tanulással is így van, nem figyelted meg?

– Dehogynem! – felelte Péter. – Hogy kínzott az a nyelvtan, majd kificamította az eszemet, amíg magoltam. Most pedig nem is veszem észre, hogy abban, amit leírok, nyelvtan is van.

Apa barackot nyomott Péter fejére, és asztalhoz ültek valamennyien. Péter volt a legidősebb. Mellette magas szék állt, a széken óriási állkendő mozgott. Ha jobban megnézték az óriási állkendőt, egy maszatos kis arcot fedeztek fel alatta. A maszatos arcocska, amikor csak lehetett, magára terítette az állkendőt, és azt akarta, hogy az állkendő is kapjon papit. Ez az úrficska Laci volt, a Péter öccse, Péter szerint a legokosabb gyerek a világon. Például azt is tudta már, hogy a cukor jóízű, és hiába akarta őt Péter megtréfálni, hiába tolt gyorsan sót elébe, bizony savanyú arcot vág Laci, és mérgében akkorákat fúj, mint egy lokomotív. Őt nem lehet becsapni! Lacika mellett Böske birkózik a levessel, Péter húga. Böske ősszel már iskolába kerül, Péternek igazán komoly gondja van miatta, mert ezt a lányt nem érdekli semmi, de semmi, csak a kicsavart kezű, betört orrú, sánta baba. Gyönyörű nevet is adott neki, Miliórának hívják, azonkívül Brunhildának, hogyha nagy lesz választhasson, melyik nevet akarja viselni. Hiába magyarázza neki Péter, a baba nem nő meg, ilyen pisze és kajla marad mindig; Böske nem hiszi el, és minden rongydarabkát elkunyerál anyukától, hogy iskolai ruhákat varrhasson Milióra-Brunhildának. Most is lopva babájára néz, szeretne neki egy pár kanálka levest adni, hogy megerősödjön, és jobb színt kapjon. De nem mer felállni az asztaltól, csak halkan megszólal:

– Sápadt az a gyerek.

Mindenki gyorsan Lacikára néz. Bözsike feddőleg mondja:

– Nem Lacit gondolom, Milióra-Brunhildácskát.

– Ebéd után játszhatsz vele, most egyél – szól rá anya.

Az ebéddel gyorsan elkészültek. A palacsinta egy szempillantás alatt eltűnt, mintha egy bűvész csúsztatta volna el a nagy tálat. Pedig a három gyerek nyelte el a finom lekváros palacsintákat, hogy mutatóba sem maradt belőle.

– Péter, gyerünk – mondta apuka, és megnézte az óráját.

Ők ketten mindig együtt mentek a „munkába”, ahogy Péter mondta.

Apa a gyárba ment, ahol munkavezető volt. Péter iskolába sietett.

– Ma nem jövök haza az iskolából, megyek egyenesen Geréb Liliékhez.

– És a tanulással mi lesz? – kérdezte anya, miközben leszedte az asztalt.

– Majd este – könyörgött Péter. – Engedd meg anya, anyucikám! Hirtelen eszébe jutott valami. Úgy is kell ma este villanyt égetni, mert apa itthon marad. Ma csütörtök van, átjön Hojszák bácsi sakkozni.

– Éppen ezért korán lefekszel, hogy ne zavard őket. Minden gyereknek nyolckor ágyban a helye.

Péter türelmetlenül topogott.

– Igazán, úgy szeretnék elmenni, nincs is feladva semmi.

És már belecsimpaszkodott apa karjába, és húzta kifelé. Boldog volt, ha karonfogva végigmehetett apával az utcán, mert apa olyan szép, erős ember volt, hogy bizonyára egy villanyost is fel tudott volna fricskázni, ha megpróbálja. Meg aztán az ő apja nem volt olyan, mint más apa. Úgy beszélt vele, mint egy felnőttel, nem prédikált mindig olyanokat, ami az olvasókönyvekben úgy is megvolt, hogy „a szerénység elnyeri jutalmát”, meg „a gyereknek kötelessége az engedelmeskedés”, hanem arról mesélt, hogyan dolgoznak az emberek a gyárban, miért lesz napról napra mindennek könnyebb az előállítása, a gépek egyszerűbbek lesznek, tökéletesebbek! Azt, amit azelőtt tíz ember sem tudott elkészíteni egy nap alatt, ma elvégzi egy órán belül az arravaló gép.

Kipirult az apa arca, ha erről beszélt, a kezével mutogatta a levegőben, hogyan mozognak a szelepek, hogy működik a motor!

– Milyen okos az ember – lelkesedett –, addig töri a fejét, míg megteremti a különféle szerkezeteket, amelyek széppé és könnyebbé teszik az életét. A semmiből csinál valamit, mint az Úristen, és kedve szerint kormányozza. Valósággal lelket lehel belé…

– Tudod-e, Péter, hogy a gépeknek lelkük van?

Péter legszívesebben rögtön abbahagyta volna a tanulást, hogy beállhasson abba a remek gyárba munkásnak. Megvakarta a fülét, ha arra gondolt, hogy neki ma osztani kell négyjegyű számjegyekkel, kívülről meg kell tanulnia négy strófát a „Rab gólyából”, pedig mennyivel jobb lenne kormosán ott állni a szíjak mellett, és hallgatni a roppant gépek zúgását, nézni a szikraesőt, amely az izzó vasból úgy száll felfelé, mint egy hatalmas csillagszóró.

Szinte összeszorult a szíve, amikor becsukódott mögötte az iskola barna kapuja. Karba tett kezekkel ülhet itt egész délután, aztán holnap újból, nyolc egész évig és még három hónapig… Ahelyett, hogy beadná őt apa valami műhelybe, ahonnan egykettőre az ördöngös gépek közé kerül! Akkor nem kéne soha az életben hazudnia, mint ma délután. Most is elpirul, ha eszébe jut, azt mondta szegény anyunak, nincs semmi feladva, pedig még az apró betűs leckét is be kell vágni, és azon kívül még mennyi ismétlés!

– Szervusz, Bim! – kiáltott rá a szomszédja, egy nagyon kócos kisfiú, akit Bamnak keresztelt az osztály. Ők ketten egymás mellett ültek első elemi óta, és egyszer egy vizsgán megható dalt énekeltek a harangról, amelyből ágyút öntöttek…

Azóta Bim-Bamnak hívták őket. Bamnak olyan pici fekete szeme volt, mint egy cipőgomb, és mindig náthás hangon beszélt. Azt mondta: Dagyon beg vagyok ülve.

Vicces kis alak volt Bam, a feladott versek kezdő szavait a körmére írta, és ha kiszólították, mindig kitűnően tudta a leckéjét, mert leolvasta a körméről.

Ma is őt hívták ki.

Éppen bélyeget cserélt a pad alatt Bimmel, mikor felszólították. Zavarában szájába dugta az ujját, és mikor megakadt, csak a tisztára szopott körmeit nézhette: a fontos szavak leolvadtak, széjjelkenődtek. Nyögött, pislogott jobbra-balra, és bizony akkora ötöst kapott, hogy turistabotnak is beillett volna.

A fiúk meg pukkadoztak, pirosak voltak a visszafojtott kacagástól, mint a kakas taraja. Tízpercben nekiestek:

– Miért nem a Bim ujjait vetted a szádba? Lenyaltad a tudományodat.

Bam szipogott.

– Bindenki dörődjön bagával. – Ezen aztán megint nevettek egy sort. A pedellus hiába csapkodott a padra, hiába ordított:

– Csend lenni, mert mindjárt jönni be tanító úr.

A fiúk még jobban pukkadoztak szegény Szepi bácsin. Sapkájukat a levegőbe dobálták, és dülöngőztek a kacagástól.

Előadás után csoportokba verődve álldogáltak az utcán.

– Ki játszik golyót? – kérdezte Spacsek, és máris letette táskáját, hogy tolla végével lyukat fúrjon a földbe. Oda kellett begurulni a golyóknak. Reich Zoli krétával csigát rajzolt az aszfaltra, és azon ugrált fél lábbal.

Péter máskor a csigásokhoz tartozott, soha sem lépett a vonalra, és így ő nyerte el a nagy díjat, amely rendszerint egy fél méter medvecukor volt, amelyet azonban ki lehetett húzni egy méterre is, ha jól megnyálazta az ember…

De Péter ma nem vett részt a játékban. Szaladt Liliékhez, szerette volna máris megmutatni annak a pettyes ruhás kislánynak, mit tud ő. Gyönyörű házban laktak Liliék. A lépcsőkön piros szőnyeg futott végig sok-sok rézrúddal.

– Ezek talán trombiták? – gondolta Péter, és rögtön leguggolt megnézni, nem lehet-e belé fújni. Éppen hason feküdt, mikor kijött a szobalány, fehér maskarádéval a fején.

– Mit keresel itt a földön? – kiáltott a felfújt arcú kisfiúra.

De most megjelent Lili az ajtóban, és ekkor fitymálva megszólalt Péter.

– Csak nézem, lehet-e velük trombitálni. Sajnos valamennyi rossz, még annyi hangot sem ad, hogy: nyek! Kidobnám mindet!

Lili összecsapta a kezét, és odaszaladt Péterhez.

– Nem trombita ez, hanem rézrúd! Csak azért van itt, hogy tartsa a szőnyeget.

– Ja! – mondta Péter. Bár nem tudta, minek kell a szőnyeget tartani, és minek kell a lépcsőre egyáltalán szőnyeg. Bementek a szobába, ahol piros lakkból volt minden bútor. Ez igazán tetszett Péternek. De nem bámészkodhatott sokáig, mert bejött a Lili mamája. Szagos volt, mint a rózsavíz, amilyennel a fiúk mennek öntözködni húsvétkor.

– Hogy hívnak? – kérdezte Pétertől.

– Szűcs Péter.

– Hányadikba jársz?

– Három hónap múlva gimnáziumba kerülök – mondta büszkén Péter.

A néni már alig figyelt oda, megigazította a szalagot Lili hajában.

– Játsszatok szépen. Mutasd meg ennek a kisfiúnak a laternamagikádat – szólt, aztán kiment a másik szobába.

A bóbitáslány csokoládét meg habot hozott be, sok fahéjas kaláccsal. Péter azonban alig evett valamit. Hirtelen izgalom fogta el. Attól lett izgatott, hogy a hatalmas csillárok meggyúltak, és Lili azt kérdezte:

– No???

– Mi az, hogy no? – vágott vissza Péter.

– Meg tudnád igazítani a rövidzárlatot ennyi villannyal?

– Az nem attól függ… hol itt az óra?

– Itt van a karomon egy, a szalonban zenélőóránk van, az ebédlőben…

– Villanyórát kérdeztem – szólt Péter.

– Igen – ugrott föl Lilike, és csengetett a szobalánynak.

– Etus, hozza be a villanyóránkat! Péter gurgulázott a nevetéstől.

– A villanyórát nem lehet behozni, az oda van szögezve a falhoz.

– Persze, hogy el ne lopja valaki – bólintott Lili, és már ment Péter után a hallba, és felálltak mindketten egy székre.

– Nézd – mutatta Péter –, ez a villanyóra. És egy fekete szekrénykére mutatott.

– Nem is vettem eddig észre – csodálkozott Lili.

Péter műértően kinyitotta a szekrénykét, és megtapogatta a furcsa alakú gombokat. Közben magyarázott.

– Látod, ha a vezeték két szigeteletlen része összeér, vagy pedig kiesik a biztosíték, rövidzárlat keletkezik, vagyis elsötétül minden… Na mi az?! Hé!

Hirtelen sötét lett. Lili üvöltött örömében.

– Remek! Ilyen bűvész vagy te?

A Lili mamája azonban egy cseppet sem volt elragadtatva a sötétségtől.

– Ejnye, micsoda játékot találtok ki! Azonnal csinálj világosságot! Nem tudok elmenni hazulról.

– Mindjárt, néni kérem – szólt Péter a magasból –, csak tessék gyorsan egy kis szigetelőt adni. És gyufát, mert a saját kezemet sem találom meg.

De már erre dühbe gurult a Lili mamája.

– Hisz te tényleg elrontottad a villanyunkat! Szörnyű, hogy mit ki nem találnak a mai gyerekek. Hogy öltözködjem most fel? – jajgatott tovább.

– Azonnal kérem – mondta sértődötten Péter. – Kérek egy szál gyufát, és máris mennyei világosságot csinálok.

– Estére vendégünk lesz – lamentált a szakácsné, és átnyújtott egy szál gyertyát Péternek. De ebben a pillanatban beleakadt a lába a felhajtott szőnyegbe, és olyat esett, hogy csak úgy nyekkent.

A gyertya elaludt, a szobalány segíteni akart a szakácsnőnek, de a sötétségben a gyertya helyett a lábát húzta felfelé. Persze, hogy ő is megbotlott. Ott gomolyogtak, hemperegtek a földön, magukkal rántva a kis inast, aki próbálta felsegíteni őket. A kövér szakácsnő szuszogva szitkozódott, a kis inas prüszkölt, a szobalány pedig óbégatott, ahogy a torkán kifért. Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és morogva azt mondta valaki:

– Mi ez, micsoda felfordulás? Lili Péter fülébe súgta:

– Ez az öregem. – Aztán hangosan megszólalt:

– Add ide a villanylámpádat, apuci, de ne lépj a szakácsnőre, és bele ne rúgj Etusba, mert megütöd a lábadat.

Apuka dörmögve átnyújtotta a villanylámpát.

– Most olyan vagy, mint egy varázsló – jegyezte meg Lili, megpillantva Péter arcát a kis villanylámpa fényében.

Péter ügyesen babrált a biztosítékon.

– Hopp, itt van egy kis szigetelő. Látod ezt a műveletet? Rácsavarom erre a drótra, és máris világosság van.

Erős fény öntötte el újra a szobát.

– Bravó – tapsolt Lili. – Rontsd el újra, hogy én is megtanuljam.

– Isten ments! – sikított Lili anyja, de sikolya hangos hahotába fulladt.

Ott feküdt még a földön a három áldozat, kalimpáltak a lábukkal, mint a cserebogarak. A szobalány fehér bóbitája a kis inas orrára csúszott, s csak akkor esett le onnan, mikor meglátta a kisasszonyt, aki méltóságteljes képpel nézte a fura jelenetet. Most már aztán senki sem türtőztette magát. Lili papájának rengett a hasa a nevetéstől, Péter és Lili a szék tetején dülöngőztek, mert a kisasszony bizony mulatságos látványt nyújtott. Fél arcán nagy, kerek, fehér folt ékeskedett, a púderes pamacs nyoma… úgy látszik éppen szépítgetés közben aludt el a villany, és a kisasszony csak úgy, találomra nyomta magára a púderpamacsot. Ő maga is savanyúan elmosolyodott, ahogy a tükörbe pislantott.

– Na – mondta a Lili apja –, hiszen te egész ügyes gyerek vagy! Remélem a tanuláshoz is értesz.

Péter jónak látta hallgatni.

– Máskor is eljössz Lilkóhoz? – kérdezte barátságosan.

– Persze, gyere – kérte Lili – úgysem tudom még perfektül a villanyszerelést.

– Szerelés nem lesz – mondta szigorúan a kisasszony, majd Lili mamájához fordult: – Nem Lilikének való társaság ez a fiú, kérem.

Péter nem is hederített a Dummer Augusztnéra, ahogy ő magában a kisasszonyt elnevezte.

Nagyon boldog volt, hogy azt, amit akart, meg is tudta csinálni, és a könyveit felnyalábolva futott haza.