Mándy Iván

Robin Hood

fapadoskonyv.hu

A király vadászai

Nem, hát Robin Hood nem is tudott szebbet elképzelni, mint egy ilyen gyönyörű erdőben barangolni! A fák levelein átsütött a puha, aranyos fényű, délutáni nap, a madarak daloltak, és mindez olyan szép volt, olyan vidám, hogy Robin Hood énekelni kezdett. Egy régi-régi vadászdalt énekelt, amit még az apjától tanult. Közben megsimogatta pompás íját meg vadászkését. Ezek voltak a cimborái. Rajtuk kívül aztán nem is volt senkije. A szülei meghaltak, és a rokonai igazán nem sokat törődtek vele.

Megzörrent az egyik bokor. Hatalmas, széles vállú férfi állt Robin Hood előtt. Ruhája cafatokban lógott, fél szemén kötés.

Robin megállt. Az íjához kapott.

– Ki vagy? Mit akarsz?!

– Bujdosó vagyok. És csak arra voltam kíváncsi, hogy ki dalol ilyen vidáman. Kinek van még kedve nótázni?… Ne félj, semmit sem akarok. Hagyd az íjadat. A normannok elől menekültem, pajtás. Fölégették a házamat, a feleségemet elhurcolták. De egyszer még bosszút állok a normann kutyákon!… – mondta, és megrázta az öklét. – Te is menekülsz?… De nem! Hiszen akkor nem dalolnál.

– Jó helyen jársz éppen! – mondta Robin. − A sherwoodi erdő a királyé. A király vadászai biztosan megvédenek.

Az idegen legyintett.

– Nem sok jót hallottam a király vadászairól. Hidd el, nem szeretnék velük találkozni. De azt tudom, hogy a sherwoodi erdő tele van bujdosóval, Őket keresem. Gondoltam, talán te útbaigazítasz.

– Én bizony nem láttam őket – csóválta a fejét Robin. – S elszomorít, hogy így beszélsz Oroszlánszívű Richárd vadászairól. Éppen hozzájuk megyek.

– A vadászokhoz?

– Azokhoz. Én is királyi vadász szeretnék lenni. Ez minden vágyam. Akkor aztán a cimborákkal együtt járhatom ezt a gyönyörű erdőt, hogy vigyázzak a királyi vadakra. Mert, tudod, csak az erdőt szeretem, a vadászatot…

– Akkor hát nincs dolgunk egymással – mondta az idegen. A következő percben eltűnt a bokrok között. Egy darabig még hallani lehetett, ahogy megzörrennek körülötte az ágak, aztán megint csönd volt.

Robin továbbment, de már nem énekelt. Nem, hát ehhez aztán semmi kedve se volt. Elszomorította az idegen. Elkergették a házából, és most menekül, mint az űzött vad. Ó, micsoda élet!… Nem csoda, ha elkeseredett, és még a király vadászairól is rosszat mond. Pedig azok biztosan megvédenék. Ohó, amott egy szarvas!

Robin az íjához kapott. Aztán elmosolyodott. No, még csak az kéne, hogy lelőjem ezt a vadat!… Akkor aztán biztosan fölvesznek a királyi vadászok közé. Hiszen aki egy királyi vadat elejt, kötélre kerül. Éppen ez lesz az én feladatom is, hogy elcsípjem a vadorzókat. De mit is mondott az idegen?… A sherwoodi erdő tele van bujdosókkal. No, majd szólok a fővadásznak, hogy oltalmazzuk meg ezeket a szerencsétleneket.

– Megállj! Egy lépést se tovább!

Hét-nyolc sisakos férfi állt előtte. Mintha a földből nőttek volna ki. Az egyik sisakos vállán ezüstös kürt csillogott.

Robin csak nézte őket. Milyen ragyogó vitézek! Ezek biztosan a király vadászai. Nemsokára ő is ilyen pompás sisakot kap…

– Ki vagy?! – kérdezte a kürtös.

– Robin Hood. Szüleim meghaltak. Egyedül vagyok, mint az ujjam.

A kürtös nézte egy darabig, aztán azt mondta:

– A sipkádat nem tudod levenni, ha a király vadászaival beszélsz?! A derekad se hajlik?! Azt hiszem, nem árt, ha megpuhítunk egy kicsit.

Robin Hood lekapta a fűzöld sapkáját. Mélyen meghajolt.

– Bocsássatok meg, nemes vitézek. Tudjátok, én még egy kicsit faragatlan vagyok. Hiszen senki se tanított…

– Elég a fecsegésből! Arra felelj: mit keresel itt?!

– Nottinghambe megyek. Királyi vadász szeretnék lenni!

A kürtös a füléhez tartotta a kezét. Elvigyorodott.

– Tessék? Mit beszélsz? Jól hallottam?… Mondd csak még egyszer!

– Királyi vadász szeretnék lenni.

A kürtös csípőre tette a kezét. Végignézte Robint. Aztán a társaihoz fordult.

– Jól nézzétek meg! Íme, a legpompásabb királyi vadász!

− Éppen rá vártunk!

– Férfi kell ide! – nevetett egy nagy bajuszos vadász. – Nem ilyen poros fülű!… Milyen fűzöld ruhád van! Igazán előkelő!

– De hiszen zöld ő maga is!… Olyan tejfelesképű. De azért van ám íja is! Nézzétek csak! Meg tőre. Jól fegyverkezett. Aztán mit csinálsz azzal a tőrrel?

– Almát hámoz!…

Az erdő csak úgy zengett a nevetéstől. Robin Hood lehajtotta a fejét. „Miért csúfolnak? – gondolta. – Miért?”

Aztán fölnézett.

– Vitéz kapitány – mondta a kürtösnek –, az én nyelvem nem forog olyan jól, mint a tiétek. De tegyünk egy próbát. Jelöljetek meg egy célpontot, és ha eltalálom…

– Aha – nevetett a kapitány –, be akarod bizonyítani, hogy mit tudsz! Hát rajta! Nem bánom! Aztán mi a tét?

– A fejem! Pénzem nincs. Ha nem találok a célpont közepébe: vesztettem.

– A fejeddel játszol, fickó! De jól van! És a cél, a cél… – Körülnézett. Hirtelen egy távoli pont felé bökött. – Ott a cél!

Szarvascsorda tűnt fel a tisztáson. Az élen egy gyönyörű agancsos.

Robin Hood leemelte a válláról az íját. A tegezből előhúzott egy nyílvesszőt. Megfeszítette az íj húrját.

A vadászok hátraléptek. A kürtös oldalba bökte a harcsabajuszost.

– Nem remeg a keze. Talán mégiscsak tud valamit.

– Mindjárt meglátjuk.

Robin oda se figyelt. Előrelépett. Kicsit nagyba megy a játék, de talán csak nem lesz baj. És ha kudarcot vall? Egy fabatkát se ér az élete. Célzott.

A nyílvessző zizegve suhant az agancsos felé. Az fölkapta a fejét, szökkent egyet, és a következő pillanatban a tisztásra rogyott. A nyílvessző szíven találta.

Csönd volt. A vadászok az elejtett szarvast nézték, aztán Robint.

– Mesteri lövés volt.

Robin Hood kihúzta magát. Elmosolyodott.

– Arról nem beszéltetek, hogy mi a jutalmam! Nos, hát én nem kérek pénzt, nem kérek ajándékot. Fogadjatok magatok közé! Azt hiszem, most már igazán bebizonyítottam, hogy tudok az íjjal bánni.

A kapitány végigsimított az állán. Elvigyorodott.

– Bebizonyítottad. Nagyon is bebizonyítottad. És aztán, hogy mi lesz a jutalmad? Akasztófa!

Robin Hood arcáról eltűnt a mosoly.

– Tréfálsz, vitéz kapitány!

– Istenemre, nem! Lelőttél egy királyi vadat! Bizony kötelet kapsz érte! És most már azt is tudom, ki volt az az orvvadász, akit hetek óta hajszolunk! Ki pusztította a király vadjait! Ki miatt szid örökké a nottinghami városbíró!… De most már, azt hiszem, nem marad el a jutalmam.

– Nézzétek csak a fűzöld ruháját! Olyan, mint az erdő színe. Ravasz fickó vagy! De most az egyszer csapdába estél.

Akkor felharsant a vadászok kapitánya:

– Kötözzétek meg!

Robin egy kétségbeesett, védekező mozdulatot tett, de hiába. Nem bírt a túlerővel. A vadászok leteperték, megkötözték. Az egyik még jól bele is rúgott.

– Egy kis kóstoló a jutalomból!

– Miért bántotok?!

Dörgő nevetés volt a válasz.

– Ne rángasd a köteleket, fickó! – mondta a kapitány. − Hiába erőlködsz!… A királyi vadászok tudják, hogy kell megkötözni egy ilyen bitangot!

– De nem tudják, hogy mi a becsület!

– Mi az?! Még sértegetsz?! Betapasztom a szádat! Most aztán gyerünk! Ne vesztegessük tovább az időt. Hadd lássa a városbíró a zsákmányt.

Egy vörös orrú vadász előugrott.

– Kapitányom, ne feledd el, hogy egy kiváló íjászt viszünk a városbíróhoz. Ilyen kopott gúnyában? Nem, nem, Egy nemes vitéznek fényes ruha jár! Úgy bizony!

– Nem értelek, Ned.

– Megnyúzzuk a szarvast. Aztán majd belebújtatjuk ezt a nemes lovagot.

– Remek fickó vagy, cimbora! − nevetett a kapitány. − No, fiúk, egy-kettő, nyúzzátok meg a szarvast! – Mélyen meghajolt Robin Hood előtt. – Egy kis türelem, vitéz uram, egy kis türelem!… A királyi szabók már dolgoznak a ruhán. Aztán elindulunk Nottinghambe. Tudom, nagyon szeretne már találkozni a városbíróval.

Robin rántott egyet a kötélen.

– Ez aljasság! Így elbánni velem…

A kapitány gúnyosan bólogatott.

– Vitéz uram, egy kicsit türelmetlen! No de mindjárt kész a ruha! Hé, fiúk, mi lesz?! Meddig várjon még hős lovagunk?!

– Mindjárt, kapitányom! Egy perc!

A vadászok gyorsan lefejtették a szarvas bőrét. A nyak és a végtagok helyén kerekre vágták a bőrt.

– Így legalább belebújhat a lovag úr – bólintott Ned. – Tessék parancsolni! Elkészült a lovagi ruha! Így aztán már mehetünk a városbíró úr elé!

Megfogták Robint, és belebújtatták a szarvasbőrbe. Robin vadul kapálódzott, de hiába.

A kapitány aggodalmaskodva csóválta a fejét.

– Talán szorít egy kicsit az öltöny? Ejnye, ejnye… No, de legalább testhezálló! Hiszen mérték után csináltuk! Mindjárt megkapja uraságod a nyakravalóját is!

– Soha elegánsabb legényt!

Robin behunyta a szemét. Most már nem menekülhet. Ó, nagyon is jól tudta, mi vár rá Nottinghamben. Az orvvadászoknak nincs kegyelem. Látott ő már ilyen kivégzést… Csak minél előbb végezzenek vele, hogy ne szenvedjen sokáig! És még ezek a vadászok védenék meg a szegény bujdosókat? Bizony, igaza volt az idegennek, hogy menekült a király vadászai elől!

Érezte, hogy megfogják a vállát. Aztán egy durva hang:

– Hogy vigyük Nottinghambe?

– Ez aztán igazán egyszerű – mondta Ned. – Az biztos, hogy egy ilyen úri vendég nem mehet gyalog! Gondoljátok csak el! A városbíró sose bocsátaná meg nekünk…

– Hej, ez az agyafúrt Ned, megint valami nagyszerű dolgot eszelt ki! Hogy vigyük?

– Hintón!

– Hintón?

– Az ám!… Hiszen nem olyan messze dolgoznak a favágók. És mindenki tudja, hogy fatalpú szánra teszik a rönköket.

A kapitány hátba vágta Robint.

– Megszánkóztatunk, fickó! – Mókás ijedtséggel meghajolt. – Bocsánat, lovag úr! Bocsánat, hogy egy szegény vadász így mer bizalmaskodni! Pat! Kerítsd elő a favágókat! De gyorsan ám! Egy ilyen magas vendég nem várhat sokáig!

Pat elinalt, és pár perc múlva már vissza is jött a három favágóval.

– Kutyafülűek! – harsogott a kapitány. – Magas vendéget vihettek a hintótokon! – Robinra mutatott. – Nottinghambe visszük!

Egy fehér bajuszos favágó előlépett. Lekapta a sapkáját. Meghajolt.

– Hogy vigyük, nemes kapitány? Hiszen nincs lovunk.

– Nincs lovatok?! – nevetett a kapitány. – Hát majd ti húzzátok a szánt! Csak gyorsan, gyorsan, semmi fecsegés! A nyakatok közé csördítek. Az a fickó úgyis nagyon harciasan néz! Majd megnyugtatom egy kicsit!

A fiatal favágó a kapitány szeme közé nézett. Arca kipirult, és igazán úgy látszott, hogy a fővadászra akar rontani.

– Ha föl is négyeltet a kapitány úr, akkor is megmondom, hogy nyomorult dolog ez!… Embereket befogni, mint a lovakat?! És ha még mind a hárman fiatalok lennénk! De nézze meg az apámat, nézze meg az öreg Allan apót! Ők húzzák a szánt?!

– Elég volt, hitvány pimasz! – rivallt rá a kapitány. − Talán elfelejtetted, hogy kivel beszélsz?

– Mindnyájan emberek vagyunk, kapitány úr!

– Még egy szó, és szétloccsantom a koponyádat, szájas kölyök! Egy-kettő, indulás!

A fiatal favágó még akart valamit mondani, de az apja megfogta a karját.

– Nyugalom, Willy!

Így hát a favágók megfogták Robint, és a szánra kötözték. A kapitány megcsördítette az ostorát.

– A két öreg lesz az igásló! Te pedig, fickó, majd tolod a hintót! Úgy, úgy, csak feszítsd neki a válladat! Ez a te dolgod, nem a fecsegés.

És a szán elindult a fűben.

– Indul már a nemes vitéz hintója! – csattogtatta ostorát a vadászok kapitánya. – De ez a két vén gebe ugyancsak lassan mozog. Majd a nyakuk közé csördítek!

A síkos füvön még csak ment valahogy a szán. Később hepehupás lett az út, és Robin az egyik oldalról a másikra bukott, Összekötözött kezét arca elé tartotta. Körülötte véres volt a szán durva fája. Ordítani tudott volna a kíntól. Összepréselte az ajkát. Hát nem, inkább meghal, de nem jajgat! Ez az aljas söpredék csak örülne. Rajta ugyan nem nevetnek!

A szán nagyot zökkent. Megállt. A fiatal favágó felemelte izzadt arcát.

– Kegyetlenség ez, vitéz kapitány! Legalább a két öreget kímélje!

– Mióta felesel egy igásló?! – harsogott Ned. – No, nézd csak, már a lovainak se parancsolhat az ember?!

A kapitány a fiatal favágóhoz ugrott.

– Már megint jár a szád? Már az előbb is el kellett volna látnom a bajodat. Az ilyen népséggel nem lehet teketóriázni!

És az ostorával kétszer arcul vágta a fiút.

A favágó arcát elöntötte a vér. Keze fejével megtörölte az arcát, aztán a tőréhez kapott. Akkor felkiáltott az apja:

– Willy! Mit csinálsz?!

Annyi kétségbeesés volt ebben a kiáltásban. Annyi elnyomott fájdalom szakadt föl benne. Willy az apjára nézett. Keze lassan lecsúszott a tőréről.

– Igazad van, apám. Hogy is emelhetnék fegyvert ezekre a vitéz és nemes lovagokra. Mert istenemre mondom, hogy azok!…

Meghajolt. Szája gúnyos mosolyba görbült.

– Tisztelet a szegény nép védőinek!

A kapitány egy türelmetlen mozdulatot tett.

– Elég a fecsegésből! Örülj, fickó, hogy ilyen könnyen megúsztad! Még egy szó, és lógni fogsz, apáddal együtt!

A két öreg és Willy nekifeszült a szánnak. „Csak tovább, tovább, nincs megállás! A vadászok ostora pattogott fölöttük. Ó, szép zene ez! És a szegény favágók jól ismerték ezt a zenét. Csak egyszer le tudnék számolni veletek!… – gondolta Willy. – Csak egyszer vissza tudnék valamit fizetni a sok megaláztatásból!…”

Sóhajtott egyet, és csak tolta a szánt.

Az egyik vadász felkiáltott:

– Hohó, fiúk, megálljunk! Csapszék!

– Az már igen! – bólintott a kapitány. – Iszunk egyet a pompás zsákmányra. – Meghajolt Robin Hood előtt. – Ugye, nem haragszik, nemes vitézem, ha megvárakoztatjuk egy kicsit? No, nem kell sokáig várni, ó, dehogy! Csak leöblítjük egy kicsit a torkunkat.

Robin fölnézett. Kis falut látott. Az egyik ház előtt egy kövér, bőrkötényes férfi állt. A csapos. Robin csak nézte. Ó, ha egyszer még ő is így állhatna, szabadon mozoghatna! Nem is tudja ez az ember, hogy milyen boldog…

Hirtelen kiáltást hallott:

– Nini, cimborák!

Öt-hat fegyveres tűnt föl. Egy megkötözött legényt hoztak. Nagyokat taszítottak rajta. A vadászkapitány csípőre tette a kezét. Elmosolyodott.

– Úgy látom, fiúk, ti se jöttök üres kézzel. No, örül majd a városbíró! Mert mi igazán nagy fogást csináltunk – mutatott a szánra. – A környék legveszedelmesebb orvvadászát csíptük el!

– Ezt megünnepeljük! Iszunk egyet!

– Hohó – mondta a kapitány –, nem úgy van az, cimborák! Ki vigyáz ezekre a fickókra?! Igaz, jól összekötöztük őket, de azért nem árt egy kicsit óvatosnak lenni.

– Hát majd a favágók vigyáznak a foglyokra! – nevetett Ned. – Úgy vigyáznak, mint az életükre! Ebben biztos vagyok. Hiszen a fejükkel játszanak!

– Azért egyikőtök kint marad! – parancsolta a kapitány.

– Te őrködj, Dick! Aztán majd felváltunk! Ne félj, neked is hagyunk a borból.

A kapitány a legényeivel bement a csapszékbe. Csak Dick maradt a foglyokkal. Morogva járkált a kocsma előtt.

– Hogy éppen nekem kell itt őrködni! Jut is eszükbe leváltani!

Willy Robin Hoodra nézett. Milyen meggyötört a tekintete. A kapitány azt mondta, hogy orvvadász. Orvvadász, ó, istenem, hát ha másképpen nem juthatott ennivalóhoz! Most ezért jusson a bitóra? Milyen becsületes, nyílt arca van. Ha ki lehetne szabadítani. De hogyan?…

Dick bekukkantott a csapszékbe. Egyáltalán nem sokat törődött a foglyokkal. Az ivás jobban érdekelte. Bekiáltott:

– Mi lesz a leváltással?!

A társai nem is hallották. Csak ittak. A kapitány nagy hangon magyarázott:

– És ha tudnátok, milyen remek csellel fogtam el a fickót! Hát ide figyeljetek… – És elmondta, hogy bánt el Robin Hooddal.

Dick egy darabig hallgatta, aztán rántott egyet a vállán.

– Akár ítéletnapig is állhatok!… Már azt is elfelejtették, hogy a világon vagyok.

– Miért is őrködnél, nemes vitéz? – kérdezte Willy. – Hiszen csak jobb a cimborákkal inni!

– Téged ki kérdezett?!

– Csak éppen eszembe jutott valami – mosolygott Willy. – Menj csak be, derék lovag. Majd én vigyázok ezekre a gazfickókra!

– Nem lehet – mondta Dick –, hiszen a kapitány megparancsolta, hogy őrködjem.

– Kitűnő bort mérnek itt. Nem is beszélve a friss, hideg sörről!

A vadász Willyre nézett, a foglyokra, aztán be az ivóba. Hallgatott egy darabig, majd megszólalt:

– Ha valami baj lesz, szétloccsantom a fejedet! A két öreget pedig elevenen nyúzom meg!

– Mi baj lenne, vitéz uram? Hiszen mi őrködünk!… Engedelmesen őrködünk. Ezek bizonyára nagyon gonosz fickók! Hiszen azért fogtátok el őket, hogy a népet megszabadítsátok tőlük!…

Dick még morgott valamit, aztán bement az ivóba. Willy, csak erre várt. Előkapta a tőrét, s Robin Hoodhoz ugrott. Akkor már az apja is mellette termett. Megfogta a kezét.

– Mit akarsz?! Hiszen a fejeddel játszol!

Willy kihúzta magát.

– Nincs idő a beszédre, apám! Kiszabadítom ezt a szerencsétlent! Csak azt sajnálom, hogy a másikat becipelték az ivóba. Nézzen körül, apám, szabad-e az út!

Az apa a csapszék mögé húzódott. A másik öreg meg csak értelmetlenül hunyorgott, mintha nem is tudná, hogy mi történik körülötte. Willy elvágta Robin Hood kötelékeit.’

Robin Hood fel akart állni, de visszarogyott. Úgy elgémberedtek a tagjai. Aztán mégis erőt vett magán.

– Az íjam? A tegzem?

– Melletted, a szánon! Ezek lettek volna a bűnjelek! De most aztán meneküljünk, mert ha elcsípnek…

Halk füttyentés hallatszott.

– Szabad az út! Hé! Allan apó, futás!

Az öreg Allan vaksin hunyorgott. Látta, hogy a társai nekiiramodnak. De miért futnak? Mi történt?

Willy még egyszer visszakiáltott:

– Menekülj, öreg!

Egy vadász ugrott ki a csapszékből.

– Miféle kiabálás ez?! Hol a fogoly?! Megszökött! És a favágók is!

Akkor már kint voltak a többiek is. A kapitány megragadta Allan apó karját.

– Hitvány fickó, hova futottak a társaid?! De meglakolnak! És te miért nem tartottál velük? Mert öreg vagy, ugye?! No de majd segítek a bajodon! − Előkapta a tőrét, és szíven döfte az öreget. Az úgy bukott a lábához, mint egy zsák. – Ezzel már végeztem! És most kezdődjék az üldözés!

Az üldözés

Willy és Robin Hood egy magas kőfalon ugrottak át. Robin átsegítette Willy apját.

– Fussunk! Ha elcsípnek, nincs kegyelem!…

Kürt hallatszott mögöttük.

– A vadászok! – mondta az öreg. – Csak gyorsan-gyorsan, az erdőbe!

Már feltűntek a fák. Robinék elérték az erdőt. Nyílvessző fúródott előttük az egyik fába. Aztán még egy. Olyan volt ez, mint egy fenyegető üzenet.

– A nyomunkban vannak – lihegett Willy. – Még ma megkapjuk a nyakravalót, ha elérnek!…

Egy újabb nyílvessző süvített el mellettük.

– Én is mondanék valamit.

Robin megfordult. Kilőtt egy nyílvesszőt. Az egyik vadász holtan rogyott a pázsitra.

– Ez az én üzenetem!

A vadászok egy pillanatra megálltak. Robinék berohantak az erdőbe.

– Talán megmenekültünk – lihegett Willy. – Már igazán azt hittem, sose rázzuk le ezeket a kutyákat!

– Szerencsére jól ismerem az erdőt – mondta az apja. – Azért csak siessünk. A vadászok még nem adják fel az üldözést. A bőrünkre megy a játék. – Egy pillanatra megállt. – Óvatosan, fiúk, óvatosan! Ingovány! Csak utánam, de nagyon vigyázzatok!…

Robin lépkedett az öreg után. Mögötte Willy lihegett. Távolról kürt hallatszott.

– Tudtam – bólintott az öreg. – A fickók a nyomunkban vannak. Szerencsére ők nem ismerik úgy a lápot! Most már nyugodtabban léphetünk. Szilárd a talaj!

Ahogy kikerültek az ingoványból, Robin Hood hátrafordult. Sisakok tűntek fel. És már látta az ezüstkürtös vadászkapitányt.

– Megálljatok, gazfickók! – kiáltott a kapitány. – Úgysem menekültök ép bőrrel!

Nyíl suhant el Robin mellett. Az egyik fába akadt. Robin kihúzta a nyílvesszőt, és az íjára tette.

– Célozni igazán megtanulhatnál! A nyiladat mindenesetre visszaadom!…

A következő percben a nyílvessző egy másik vadász torkát fúrta át. Fölharsant a kapitány kürtje.

– Csak utánuk! Csak utánuk! Ezt megkeserülitek, fickók!

Robin Hood mélyen megemelte a sipkáját.

– Üdvözlöm a király vadászait a sherwoodi erdőben!

Beugrott a bokrok közé, Willy és az apja után. Ordítás hallatszott mögöttük:

– Ingovány!…

Willy elvigyorodott.

– Ők is észrevették!… Azt hiszem., most már pihenhetünk egy kicsit. Megizzasztottak a kutyák.

– Mindjárt tisztásra érünk – mondta az apja. – Majd ott pihenünk. Hol van Allan apó?…

– Ott maradt. Nem tudott elmenekülni.

– Az Isten irgalmazzon neki!

– Az Isten talán igen, de a vadászok semmi esetre sem! Az ő vére is a vadászokra hull, mint sok-sok ártatlané! Hej, apám, csak tudnám, miért szenvedünk annyit!

Elérték a tisztást, leheveredtek. Robin Hood a hatalmas fákat nézte, a bokrokat, a selymes füvet. Elmosolyodott.

– Mégis jobb itt, mint a börtönben! Pajtások, igazán köszönöm! Hiszen nélkületek!…

– Ugyan, hagyd – legyintett Willy. – Más is megtette volna. Akadnak még becsületes emberek. Ha tudnád, mit éreztem, mikor a szánt toltam, és fölöttem csattogott az ostor. Annak a bitangnak az ostora. Hidd el, pajtás, te se szenvedtél jobban. Olyan, de olyan nyomorultnak éreztem magam. És akkor már tudtam, hogy ezt nem csinálhatom tovább!… Nem lehetek a vadászok kutyája…