Thury Zsuzsa

Rossz emberek, jó emberek

Elbeszélések

FAPADOSKONYV.HU

Tartalom

Abolíció

A gramofon

Légy jó!

A negyedik gyerek

A trombitás elkésik

A selyemharisnyák

Első a beteg!

Amikor az asszony nem modern

Nem a várostól függ

Lázár bácsi nem halt meg

Minden elfogultság nélkül

Apacskaland

Végzet

A templom egere

A zseniális fiú

Gioconda mosolya

A detektív is vak

A borbély, aki ölt

Utazás Abesszíniába

A súlyos sebesült

A színésznő szakít

A nevelőnő és a gyermek

Kisebbségi érzet

A gyerekek

Én írok önnek

Egy kellemes, magános este

A kutyának szabad

Kukurikú

Mit mesélt Sárváryné?

A költőnő beteg

Ketten beszélnek

A legeslegmegfelelőbb

Az égiháború

Az ember és a légy

Májusi ló

Az alkattan

A villanyautó

Egy százéves ember

Hogy van?

A kutya

Az áruló

Nagymama

Az ellenség

Az őrült

Papám

Így történt…

A hídon át

Katit visszalopják

Az eltűnt fiú

Emberek a Szovjetúnióban

A Stefánia Gyermekkórházban

Sötétség

Utazás

Szép baba

Az utolsó cigaretta

Ruffian

Ittas hódolók

Sétálok

Heltaiék

Félek

Barátnőmmel beszélgetek telefonon

Orvosok

Öreg hölgy a galoppon

Kislány a múltból

A magyar Csehov

Rossz emberek, jó emberek

A vendégek

A nővérke

A múlt sivár emlékei

Öreg hölgy a Margitszigeten

Aludni volna jó

A gramofon

A lány leült a széles ágy legszélére, és egy kicsit idegenkedve körülnézett. Negyedik emeleti, szűk hotelszoba, a felét elfoglalja az ágy, a másik felét asztal, szék, a fal mellett két bőrönd. Felnézett a férfira, és egy kicsit félszegen, ijedten elmosolyodott.

– Na ugye, nem is olyan veszedelmes hely ez – mosolygott a férfi. – Eljátszom magának egypár lemezt a gramofonon, megiszik egy csésze teát, és engem boldoggá tesz azzal, hogy itt van.

Kis dobozt vett elő a szekrényből, és egy négyszögletes lemeztartót.

– Melyiket játsszam?

– Mindegy.

Együtt átnézték az egészet, azután megállapodtak egy foxtrottban. A kis gramofon erős hangja betöltötte az egész szobát nagyszerűen pattogó zenéjével, a lány a lábával verte a taktust, és a lemezek között kutatott. Egy tangót nyújtott a férfi felé. Elindult a kis gépezet, lágy, andalító hangok sűrűsödtek a levegőben, és ők ketten mosolyogva néztek farkasszemet.

– A másik fele is nagyon kedves – mondta a férfi, és felhúzta a masinát. – Talált valamit?

Odament a lányhoz, együtt válogattak, azután leült melléje az ágy szélére. A fejük összeért a lapok felett, az ujjuk súrolta egymást, ahogy lassan ide-oda rakták a sok egyforma kerek lapot.

– Vége – ugrott fel a férfi, és kicserélte a lemezt. Egy ismert tánczene édes dallama szólalt meg, a lány halkan vele dúdolt. Megint egymás mellett ültek, összeért a karjuk, a válluk, és a férfi óvatosan, vigyázva átfogta a nő derekát. Melegség futott végig a tagjaikon, mozdulatlanul néztek egymás nedvesen csillogó, mosolygó szemébe. Hirtelen szétrebbentek, a férfi találomra kezébe vett egy lemezt, feltette, és gyorsan visszaült a lány mellé. Átölelte, magához vonta az alig-alig ellenkező, lehajtott lányfejet, és halk, apró, meleg csókokkal simogatta az arcát, a szemét – a pihés, karcsú nyaknál rátapasztotta a száját a barna bőrre; valami halk reccsenés felriasztotta. Elengedte a lányt, egy kicsit idegesen felugrott, odament a gramofonhoz, gépiesen csavart rajta egy párat.

– Ez nagyon szép, ez a néger férfikórus – mondta fel se nézve, és az asztalon az elgurult srófot keresgélte. Végre megvolt, körben forgott a fekete lap, és mély meg magas, zengő férfihangok síró, nevető bugása ölelte körül a szorosan egymáshoz simuló két embert. A férfi valahogy elkapta a lány száját, egy kicsit harcolt érte, azután mozdulatlanul, némán és nagyon sokáig ölelték egymást.

– Lejár! – lihegte a lány, a hajához kapott, felugrott és a kis asztalhoz szaladt. Megpróbálta elállítani a gramofont; a férfi lassan mellé lépett, reszkető, ideges kézzel átfordította a másik oldalra a néger énekeseket, és azután átfogta a lányt, vitte magával az ágyig. Ahogy magával húzta, szinte lebuktak a takaróra, a lány teste megingott, hátrahajlott és belesimult az erős, kemény férfikarba. Hosszú, lélegzet nélküli csók következett, fullasztó és édes, és utána egy másik vad és eszeveszett. A vékony selyemblúz megfeszült a hátrahajló női testen, a gallér félrecsúszott, és a meleg barna bőr lágyan csillogott elő a fehérségből.

Egyszerre halk, elnyújtott akkorddal megszakadt a négerek éneke, a tű még néhányszor végigszaladt a rovátkás fekete lapon. Aztán belesiklott a fényes fekete körbe, ahol már nincs hang, csak egy piros cédula érthetetlen angol szöveggel. Ott keringett egy darabig, csúszkált ide-oda, később lassított a gépezet, elállt a forgás, nem hallatszott többé a tű halk sercegése, és nagy, áhítatos csend borult a szobára.

1928

A negyedik gyerek

Az asszonyt lefektette Hallerné, eligazította a párnát a feje alatt, azután még egyszer körülnézett a szobában. Minden a helyén volt; felgyújtotta a hálószekrény kis villanykörtéjét, az ágy felé eső részére ellenzőt állított, és leoltotta a nagy lámpát. Sápadt volt az asszony arca a párnák között, de felmosolygott az urára, aki az ágy mellett állva a kezét fogta. A férfi arra gondolt, hogy milyen ismerős ez a kép, már negyedízben töltik így hármasban az estét.

– Jól vagy? – kérdezte a feleségét.

– Egészen jól.

Hallerné kötést vett ki a táskájából, otthonos, megszokott mozdulattal leült az ágy szélére. A férfi is odahúzott magának egy széket, és sokáig nem hallatszott más, csak a kötőtűk halk zizegése.

– Olvasson valamit – mondta Hallerné.

A férfi felállt, kiment a másik szobába, néhány pillanat múlva könyvvel a kezében tért vissza.

– Mi az? – kérdezte Hallerné.

– Heine-versek.

– Olvassa hangosan.

– Igen – mondta a sápadt asszony is az ágyban.

A férfi lassan lapozgatott, keresgélt a könyvben, azután halkan olvasni kezdett: – Du bist, wie eine Blume…

Azután visszalapozott, elölről kezdte az egész kötetet. Előrehajolt a lámpa felé, és Hallerné egy pillanatra leeresztette a kötést az ölébe.

– Imádnivalóak ezek a versek – mondta.

A férfi tovább olvasott, fojtottan csengett a hangja a nagy csendben, a két asszony mozdulatlanul hallgatta.

– …nur du alleine.

Die Rose, die Lilie, die Taube, die Sonne…

Hallerné lágyan mosolygott:

– A legtisztább muzsika – mondta, és a kötőtűk villámgyors táncot jártak a kezében. Az asszony az ágyban halkan felsóhajtott, azután megint csak a férfi hangja hallatszott, meg a lapok súrlódása és a kötőtűk zizegése. Már a kötet vége felé jártak, amikor az asszony mindig sűrűbben sóhajtott, és a takaró egyenletesen magasra emelkedett fölötte. A férfi felkönyökölt a hálószekrényre, kezébe hajtotta az arcát, úgy olvasott. Hallerné meg az asszony arcát kémlelte. Az asszony mosolygott és az ura felé nyújtotta a kezét. A férfi megfogta, nagy tenyerébe szorította, nem nézett fel, és Hallerné is megint egész figyelmével a beszélő felé fordult. Amikor a férfi befejezett egy verset, halkan utánamondta az utolsó két sort, és lassan összecsavarta a kötését.

– A legszebb a világon – mondta. Felállt, lesimította a ruháját, és a férfi háta mögé lépve belenézett a könyvbe. Együtt olvasták a sorokat, az öregasszony halkan, éneklő hangon kísérte a férfi zümmögő beszédét. A takaró nagyot emelkedett az ágyon, a kicsi asszony nyöszörgött és erősebben kulcsolta át az ura kezét. A vers elhangzott, és Hallerné az ágy fölé hajolt.

– Jó lenne, ha most átmenne a másik szobába – mondta.

– Máris? – dadogta a férfi zavarodottan, és izgatottan morzsolgatta az asszony kezét. Azután kibotorkált a szobából, és csendesen betette maga után az ajtót. Leült egy székre, majd felugrott, hallgatta a másik szobából kiszűrődő nyöszörgő hangokat. Egyet sikított az asszony, még egyet és sokat egymás után, apró, velőkig hatoló sikolyok hatoltak keresztül az ajtón. A férfi vadul száguldott fel és alá a szobában, két kezében tördelve a verseskötetet. – Istenem, Istenem – motyogta magánkívül.

Egyszerre elcsendesedett minden… A férfi megállt, az ajtóra bámult. Halk, elmosódó vinnyogást hallott, embersíráshoz hasonló, távoli hangokat. Az ajtó kinyílt, és Hallerné bedugta fejét a szobába.

– Fiú! – jelentette diadalmasan.

A férfi megint egyedül maradt. Leült egy székre, szédült, s különös, ismerős boldogságot érzett. Megint felugrott, az ajtó előtt megállt, hallgatózott. Vízlocsogást hallott. Hallerné lépteinek zaját és a felesége erőtlen, gyenge szavát.

– Most fürdetik – gondolta.

Végtelen nyugalom volt a másik szobából kiszűrődő hangokban, szinte érezte a meleg, párás víz illatát. Visszaült a székre, néhány pillanatig álmodozva nézett maga elé. Kinyitotta a kezében tartott könyvet, egy ideig értetlenül nézte a szeme előtt ugráló sorokat, a fülében csengtek az előbb olvasott szavak. Azután fellapozta a könyvet ott, ahol két órával ezelőtt abbahagyta, felkönyökölt az asztalra, és folytatta az olvasást.

1931

A trombitás elkésik

A tó csendes volt és néptelen. Kora reggeli nap sütött, a víz még mélységesen zölden sötétlett a völgyben, a napsugár csak a hegycsúcsokon aranylott és lassan terjedt lefelé. Az ég tiszta kéken ragyogott, sehol egy bárányfelhő – végtelen csend és nyugalom, zöld és kék és aranysugaras reggel.

A fürdőház felé lassan és kényelmesen közeledett a kabinosasszony. A fürdővendégek későn ébrednek, kilenc óra előtt nem jön senki. Szatyrot hozott a kezében, azt betette az első kabinba. Levetette fekete kartonruháját, ujjatlan, nagy kötényt kötött maga elé. Azután papírcsomagból szalonnát és kenyeret vett elő. A bejárat felől siető léptek hangzottak.

– Jó reggelt! – toppant az asszony elé egy nagy szemű, kerek arcú, nevető fiatal leány. Pettyes ruhát viselt, a lábán ferdére taposott sarkú cipőt, a kezében valami tarka ruhadarabot lóbált.

– Na – mondta az asszony –, azt hittem, már nem jön, Mariska.

– Dehogynem, úgy siettem. A gyerek egész éjjel sírt és bömbölt. Ott ültem mellette. A nagyságáék hajnalfelé jöttek meg. Ringatni kellett folyton, hogy ne zavarja őket a gyereksírás. Az előbb azután bejött az úr, és bevitte magukhoz a hálószobába. Most ott babusgatják vagy tizenegy óráig…

Felrántotta a vállát, nevetett és szeme végigrepült a nagy, nyugodt vízen.

– Hát menjen csak be ide, és vetkőzzék le – mondta az asszony, és zsíros kezével felnyitotta az egyik kabin ajtaját. A lány becsukta az ajtót.

– Szép idő van ma – kiáltotta.

– Szép, szép, lesz nagy rumli…

A lány kijött. Mezítláb volt és tarka virágos fürdőruhában. Derekára övet kötött, szőke haja repült az arca körül. Előreszaladt a lépcső felé, bedugta lábát a vízbe.

– Juj de hideg – borzongott és nevetett. Kifeszítette fiatal testét, hangosan viháncolt. Az asszony a korlátra könyökölve nézte.

– Induljon csak, lelkem, mert még elkésik – mondta csípősen.

– Honnan, néni drága? – A lány ártatlan szemmel nézett fel hozzá.

– Tudja maga jól, csak ne tegye magát. Van nekem szemem. Mingyárt megjön a katonája…

– Hát osztán? – A lány nyeglén felrántotta vállát. – Csak szabad a zenét hallgatni? Olyan szépen fújják.

– Persze, persze… Különösen a kis trombitás. Jól van, jól, lelkem, nincs azon mit szégyellni…

A lány ellökte magát a lépcsőről, apró tempókkal úszott be a tó közepe felé, onnan nevetett vissza az asszonyra. Csapkodott, prüszkölt, tarka ruhája mint nagy, színes virág úszott a víz színén, és egyre kisebbedett, ahogy a lány egyenesen a tó közepén levő kis félsziget felé úszott. A félszigeten kerek pavilon állt, körülötte gyepes térség. Itt kilépett a lány, megrázta magát, azután lefeküdt a fűbe. Nyitott szemmel kémlelt az út felé, ahonnan már hallatszott a súlyos, egyforma léptek dobbanása. A fák között meg-megvillant valami fényesség, szikrázott a napon, azután megint eltűnt. Már jöttek a kis pavilonhoz vezető úton a katonák, vállukon fényes réztrombiták, kürtök, hátul a nagydobos. Akkor a lány lehunyta a szemét, bágyadtan elterült a fűben, és mozdulatlanul fekve maradt.

A zenekar elhelyezkedett, lerakták a hangszereket, a karmester szétosztotta a kis kottalapokat, azután cigarettára gyújtott és kibámult a vízre. A katonák halkan nevetve mutogatták egymásnak a lányt, nem messze a fűben.

– János, itt az ideálod – mondta valaki az egyik trombitásnak.

– Szólj már hozzá, mert még megharagszik…

– Csak fújj bele a trombitába, megismeri az a hangodat…

Röhögtek, egymást lökdöstek a könyökükkel. A trombitás zavarodottan, lehajtott fejjel babrált a hangszerén. Mit akarnak tőle? Hiszen nem is ismeri a leányt. Csak itt látja napok óta a pavilon mellett. Hallgatja a zenét. Meg délután is látja, amikor a kisgyereket sétáltatja. Ül a padon, a gyerek meg kiskanállal meg vödörrel játszik a homokban. Ő leül velük szemben, néha átnéz a leányra, az meg visszanéz. A leány csak nevet mindig, meg a gyerekkel beszélget, hogy: vigyázz, ne szaladj messzire… Meg: ne menjünk egy kicsit sétálni az erdőbe? Tegnap meg azt mondta: csak már ágyban lennél, hogy egy kicsit kimehetnék a tó partjára…

A trombitás barna arca tüzelt, szemében nagy, meleg vágy izzott, ahogy a friss, szőke leány mozdulatlan alakját nézte. Milyen szép – gondolta. – Fáradt szegényke. Egész nap a gyereket mosdatja, sétáltatja. Elalszik a napon…

A karmester felállt, lustán eldobta a cigarettáját, kezébe vette a kis fekete fapálcát, és kopogott vele. A trombitás összerezzent és aggodalmasan a leány felé pillantott. Felriasztja majd mély álmából a zene. Meg fog rémülni. A karmester intett, és a trombitás szájához emelte a hatalmas, kacskaringós rézszerszámot. Óvatosan, halkan fújt bele. A karmester kopogott és dühösen felé kiabált valamit. Akkor belefújt, az arca kigömbölyödött, és a szeme tüzelt, ahogy a kezében tartott kis lapot bámulta.

A leány nyújtózkodott, ásított, a zenekar felé fordult és mosolygott. A fél karjára könyökölt, és egyenesen a trombitásra nézett. Azután felállt, kifeszítette a testét, és elnézett a tó felé, ahol már felbukkant egy-egy korai fürdőző. Gyerekek úsztak a pavilon felé, és körülállták a zenekart. A darab befejeződött, a zenészek lerakták a hangszereket, a leányt nézték és nevettek.

– Édes álma volt, kisasszony? – kérdezte a dobos. A leány kacagott, kihívóan és hangosan.

– Sajnálom, hogy megzavartuk – gúnyolódott a másik, aki kis réztrombitát fújt. A leány megvetően elhúzta a szája szélét: hogy henceg a vacak trombitájával. Neki bizony nem imponál. Az ő trombitása nagy, kacskaringós réztrombitát fúj. Másnak is van olyan a zenekarban, az bizonyos, de egyik sem olyan derék legény. Magas, vállas, jóképű. Egy kicsit gyáva. Csak néz mindig. Majd megjön a szava. Ha nem, az se baj, akkor ugyan nézhet utána… Még egy tüzes pillantást vetett feléje, azután elindult a vízhez. Már mennie kell, felöltöztetni a gyereket…

János akkor is látta a tarka virágos fürdőruhát, amikor a lány ott ült a fürdőház előtt a gyerekkel meg az asszonyával messze, a tó másik oldalán. Csak azt az egyet látta, a legszebbet, a nagy virágosat… Sütött a nap a vízre, amely most kék volt, mozgott, kavargott, ahogy a sok ember felkavarta. A levegő áttetszően tiszta, állni látszott az izzó napsütésben. A pavilonban kellemes hűs és árnyékos minden. János letette a trombitát, a zsebkendőjével megtörülte a száját meg a homlokát. Ma este leszökik a tó partjára, talán ott találja a leányt. Az a leány, a virágos ruhában, a szőke hajával, amint őt nézi! Kis cseléd, dolgos, munkás kis cseléd, álmos, elalszik a fűben… János szívében úgy hatalmasodott el az érzés, hogy szinte szétfeszítette a vastag katonakabátot. Elöntötte a mellét, felszaladt az arcába, és a fiú lehunyta a szemét. Valami sohasem érzett jó van ebben a nyárban… És harsogott a trombita, ahogy belefújt, diadalmas, ujjongó, mámoros harsonával… János elképzelte, hogy reggel úszik a nagy virágos ruha a pavilon felé. Sehol egy lélek, üres a tó, a katonák jönnek csak a parton, a fák között. Egyszerre megbomlik a két kar egyenletes munkája ott a vízen. Belekap a levegőbe, kalimpál, eltűnik a fej, hogy rögtön újra felbukkanjon, valami sikolyszerű nyöszörgés hasít bele a levegőbe. Akkor ő, János, elhajítja a trombitáját, és beleveti magát a vízbe. Néhány pillanat, eléri a fuldokló kis cselédet, a karjába öleli, kihozza a partra. Lefekteti a fűbe, életre kelti… A trombita harsogott, recsegett. Nem tudok úszni – villant hirtelen János eszébe. – Elhessegette a tolakodó gondolatot… A gyerek játszik a kis lapáttal, a vödörrel. Kiszalad az út közepére. Vágtatva jön egy kocsi. Ő odaugrik, utolsó pillanatban elkapja a gyereket a lovak nehéz patája alól. Mariskát nem vonhatja senki felelősségre, a gyerek épen maradt. De az úr megtudja. Fenyegetően áll Mariska elé. János félrelöki az urat. És ránéz, keményen, katonásan. Az úr lesüti a szemét.

– Kicsi, virágos ruhás Mariska… Mariskám, lelkem – recsegte a trombita, és János szívében csak úgy tombolt tizenkilenc évének vihara.

A sétányon már ott ült a trombitás, amikor a lány arra jött a gyerekkel. Ránevetett a legényre, tele szájjal, hetykén, és azt mondta:

– Pityuka, már megint mit csinálsz, halálra neveti magát az ember…

Leültek a szemközti padra. A leány felemelte a ruháját, egyik karját kényelmesen a pad támlájára tette, a másik kezében zsebkendőt tartott. János szíve muzsikált örömében: micsoda szép leány, finom, mint egy kisasszony. Ezt a nagy izgalmat még nem érezte sohasem. Úgy száguld a vér a melléből fel az arcába, hogy meg kell tőle halni. Csak szólni merne hozzá. De olyan finom, olyan városi, még megharagszik, Mariska – mondta sokszor egymásután hangtalanul –, Mariskám…

– Csak már ágyba tehetnélek, Pityuka – mondta Mariska –, hogy kiülhetnék egy kicsit a tó partjára, oda, a fenyők alá…

A trombitás összerezzent a lány tekintete alatt. Mintha csak neki szólna. Ránéz és mosolyog. Jóságos Isten! Este kiszökik, akármi lesz azután. És elborult szemmel nézett a lány után, aki lassan ment hazafelé az úton a gyerekkel.

A víz fekete volt, a fák árnyéka még feketébb, ahogy belenyúltak a víztükörbe. A part melletti úton békák ugráltak, és a lány felkapta a lábát a padra, sikongott és nevetett. A trombitás félszegen állt a parton, a fák között, nem mert előre jönni. – Szólni kellene – gondolta és reszketett a nagy esti melegben, és topogott nagy bakancsában ide-oda, lelkét vesztett, nagy izgalomban. Érezte a lány pillantását, ahogy a hátát süti vele. Ez a nagy fülledt csend… Előre kellene lépni. Már indult, azután újra megtorpant. Az úton léptek közeledtek, nehéz férfiléptek. János előremeredt a sötétben, figyelte a léptek neszét, amelyek most lassítottak a lány előtt. – Jó estét! – mondta egy öblös férfihang.

A hang olyan ismerős volt. A sötétben katonasapka körvonalai bontakoztak elő. A karmester! Ha itt találja… még le is csukatja. A léptek nesze most megint távolodott, az őrmester bekanyarodott az ösvényen. János reszketett. Hogyha azóta már keresik! Lecsukják vagy két hétre, és nem mehet reggelenként a pavilonba a trombitával. A lány fekszik a fűben, várja a katonákat, és nem jön a trombitás. Holnap délután a sétányon megszólítja. Elmond mindent. Az előbbi léptek újra közeledtek az ösvényen. János halkan előre igyekezett a fák között, az út felé. Mintha távoli beszédet hallott volna, apró, viháncoló asszonyi kacagást. Azután gyorsan feltért az útra, és futva elindult a laktanya felé.

A nap sütött, és a fák között megvillantak a réztrombiták. A lány gyorsan lehunyta a szemét, karját a feje alá tette és alvást színlelt. János szíve izgatottan ugrált a torkában, ahogy a nagy tarka virág előtűnt a pavilon melletti fűben. Alig tudta elrendezni az állványt, kezében reszketett a kis kottalap. A szerelem hatalmas áradata egészen elborította. Tele volt a lelke muzsikáló, szép szavakkal. A karmester intett, és János lágyan megfújta a trombitát. A lány nyújtózott, kinyitotta a szemét, felbámult a kék égre. János látta, érezte minden mozdulatát, és tele tüdővel fújt a trombitába, arca kivörösödött és tüzelt.

Egy utolsót harsogtak a trombiták, a cintányér csattant egy rövidet. A karmester letette a botot, lassan cigarettát vett elő a zsebéből, rágyújtott, két hosszú füstréteget engedett ki a száján. Azután nyugodtan lelépett a két lépcsőfokon, ment egyenesen a lány felé, melléült a fűbe.

– Na, mi újság? – És fújta nagy unottan, lustán a füstkarikákat.

– Mi lenne? – rántotta fel a lány a vállát, nevetett, de valami zavart pirosság festette sötétre az arcát.

– Hogy aludtál? – kérdezte a karmester, és durván nevetett. Nagy kezét rátette a lány meztelen combjára. Mariska sikongva nevetett, viháncolt és alattomosan felnézett a férfi arcába.

János kábultan ült a pavilonban, és bámult a fűben ülő két emberre. A katonák röhögtek, halkan beszéltek körülötte, János nem hallott semmit. Zúgott a feje, és mintha valami mozgás megállott volna a mellében. Szinte álomban látta, ahogy a karmester fellépked a lépcsőkön, kezébe veszi a kis fekete pálcát, és megkopogtatja vele az állványt.

A nagy, kacskaringós trombita rövid, rekedt hangot hallatott. Mintha nyöszörögne, olyan recsegő, félbenmaradt, tépett volt a hangja. A karmester dühösen kopogott a botjával, és János felé kiáltott valamit. Akkor megmarkolta a hangszerét a trombitás, belefújt egy hatalmasat, csak úgy rezgett belé az erdő, és vadul, keservesen visszhangzott még sokáig.

1932