Szini Gyula

Rózsaszínű

hó

Novellák

fapadoskonyv.hu

Tartalom

TRILIBI

AZ ÁRVA

A BÁBSÜTŐ

A JEGESMEDVE

AZ ŐR

A HAT NŐVÉR

FELHŐK, REMÉNYEK…

A HALK CSALÁD

A FECSKÉK

A SÁRGA BATÁR

A SÉTAPÁLCA-ERDŐ

BIEDERMEIER KÉPEK

A HATTYÚ

MESSZI VIZEKEN

VÉNUSZ

PAX VOBISCUM

BÁBSZÍNHÁZ

A RÓZSASZÍNŰ HÓ

A SÓHAJOK HÍDJA

AZ ÚTI POGÁCSÁK

MESSALINA

BIEN-AIMÉ

AZ ÜVEGPAPUCS

AZ ÖRÖKMÉCS

A NŐVÉREK

A JERIKÓI RÓZSA

FEKETE TULIPÁN

FIRLEFÁNC ÉS PAPERLAPAP

PÁRA

ELVÁLT

A HAJNAL

A ZSEBÓRA

KALAND

GENOVÉVA BARLANGJA

HÁROM PÉLDÁZAT

ATYUSKA HÍV

A SMARAGD

A VÖRÖS HAJÓ

TÜCSÖKDAL

KÜLÖNÖS ÁLMOK

CSENDÉLET

ZÖLDBEN

TRILIBI

Hogy mi férfiak titokzatosak vagyunk?

Meglehet.

Egy esztendő óta élünk egy fedél alatt, és azt vetted észre, hogy a mondásaimat, gondolataimat nem érted, mint a százéves fák bugását: mintha a lelkemben sötét odú tátongana, amelyből misztikusan csillámlanak a reves emlékek. És nem érted, hogy harmincéves korára ennyire megvénülhet egy férfi!

Házaséletünknek ezt a széthajló vonását már rég meg akartam neked magyarázni, mert féltem, hogy végre is szakításra visz. Akit meg nem értesz, hogyan szerethetnéd?

És most, hogy odakünn őszi szél sivít, idebenn pedig a lámpa piros-ernyős fényében, a tea puha, csókolózó gőzében a lelkek összébb bújnak, mesélni fogok. Szőke fejedet pedig támaszd a vállamhoz. A messze szomszédságból fátyolosan, tépetten szűrődnek át a zongorahangok. Most már értem, miért lágyultam el egyszerre. És a puha vállad…

Első szerelmem? Ugye, erre vagy kíváncsi, bár megesküdtem neked, hogy te vagy az első, akit igazán szeretek. Minden férfi így tesz, de a legtöbb asszony tudja, hogy a férfi lelke tele van szerelemkadáverekkel… Csak vonulj a pamlag másik sarkába. Mert iszonyatos vagyok.

Az apám… olvasd el a lexikonban az életét. Én csak a szemére emlékszem, amely kéken mosolygott rám, mint az ég, bár felette a homloka bárányfelhős volt. Az anyámnak fehéres-sárga volt a haja, mint némely nyersselyem matring, és a szeme rubint volt, amelynek fénye fájdalmasan vonaglott, ha hirtelen világosság érte. Én nyolcéves koromban csodagyermek, táltos voltam.

Laktunk egy idegen világrészben, egy bérkaszárnya negyedik emeletén, és csak vékony ajtó választott el bennünket a szomszéd lakástól. Többnyire egyedül voltam a szobában, és csatornákat vájtam a falba. Felül egy lyukba vizet öntöttem, és gyönyörűséggel néztem, mint bujkál a víz a ravasz csatornákon, hogy alul szép sugárban szökjék ki. Mikor kifáradtam az építésben, lekuporodtam a földre és hallgatóztam.

A szomszéd szobában, mint vékony, izgatott szúnyognóta, egy hegedű muzsikált. Gyantás cipők surranása, toppanása, sikálása kísérte, és hallani lehetett a tüllszoknyák riszálását. A szomszédban egy balettmester lakott. Trilibi volt a neve, mert az igazi nevére senki sem volt kíváncsi. Nem ment emberszámba. Apró, gonosz és ügyes volt, mint egy manó, és mikor először léptem be a szobájába, mint valami bőregér ugrott éppen az egyik sarokból a másikba. Szürke trikó volt rajta, és mikor engem meglátott, gyorsan hosszú, nyelv alakú, piros posztódarabot tett a szájába, hogy engem megijesszen. De én nevettem rajta, mert csodagyermek voltam, és nem hittem az ördögben.

Volt a szobájában egy virágos pamlag, amilyent ma már alig látni. Azt hiszem, valami színházi kellék lehetett, amely öregségében odakerült kegyelemből. Ezen a pamlagon szoktam heverészni, mialatt körülöttem a leányok pörgettyűszerű szoknyái forogtak.

– Balá-á-á-nsz!

– Turdömén!

– Sasszé-kroázé!

Ezek a vezényszavak akkor még titokzatosak voltak előttem, különösen a kis manó szájából, amint ormótlan nagy, borzas fejét ferdén rázogatta, és hozzá őrült sebesen riszálta a hegedűjét. Piros, kigyúlt volt az arca, mint a tök, amelyet a gyermekek ijesztésére világítanak ki, és a szeme sötéten imbolygott. Hogy most érettebb ésszel gondolok rá vissza, azt hiszem, hogy a kis Trilibi esze a sok ivástól hibbant meg már akkor, amikor én megismertem.

És amint a quadrille-nak vége volt, a leányok fáradtan hullottak le a pamlagra, és balettszoknyájuk mint egy-egy lapos virágbokréta terpedt el rajtuk. Az egyik táncosnő a rózsaszínű trikójával körülnyalábolta a nyakamat, és nagy, zöld szemével belém perzselt, hogy hátraszegtem a fejemet, és a lába hegyéről levertem a pici táncos-topánt, amely oly halkan hullott le, mintha a papucsvirág egy kelyhe lett volna.

Trilibi egy ósdi almárium nagy ajtószárnya mögött egészen eltűnt, és csak csöndes kortyolása hallatszott. A leányok pedig egy ittas ember és egy gyermek társaságában olyan szabadoknak érezték magukat, hogy arról beszéltek, amit csak a falak füleinek szabad hallani. De én csodagyermek voltam.

És egyszer a balettleányok egy kis leányt hoztak magukkal. Káprázat volt. Mintha most szállt volna ki csigahéj-hintájából, amelyet fehér nyulak húztak. Alabástromszínű volt a ruhája, és gyöngéd rózsaszínű rózsák gömbölyödtek, simultak hozzá. Az arcára már nem emlékszem, amint egyáltalában éppen szerelmeim arcára emlékszem a legkevésbé. Nagyritkán látok az utcán szőke kis bébiket, akik talán hasonlítottak hozzá, de azt hiszem, hogy ilyen arc csak egy volt a világon.

– Matyi, gyere ide – hívtak a balettleányok. Matyinak neveztek, mert pufók és ügyetlen voltam. Odaállították mellém a mesebeli kis hercegnőt, aki csak fél fejjel volt magasabb nálam. Egy esztendő múlva már egyforma magasak voltunk, mert én utolértem. Azt hittem, hogy ezzel az utolsó akadály is megszűnt, hogy feleségül vehessem… Most már tudod, hogy ő volt az én első boldogtalan szerelmem.

Manci… igen, ez volt a neve, mint a kanárimadárnak, amelyet Trilibi egy nagy papagájkalitkában tartott fogva.

– És most csókoljátok meg egymást! – visongtak a leányok. Manci a puha kis karjával átfogta a nyakamat, és anyásan megcsókolta a homlokomat.

– A száját, a száját! – kiabáltak a leányok, és én úgy éreztem, hogy az arcom, az ajkam kicsattan, mint a bimbó, mikor a nap először ébreszti föl álmából… Ez a csók volt az első csók.

Manci eleinte nagyon lenézett, gyereknek tartott, és a becézésében sok gúny volt. Sokáig gyűlöltem, talán egy hétig, de egyszer, mikor senki sem figyelt ránk, megvallottam neki mindent. Manci ámult-bámult. Nem azért, hogy szerelmet vallottam neki, hanem hogy olyan okosan és éretten beszéltem vele.

– Mennyit tudsz te – rebegte félénken, és a csodálkozástól nyitva maradt a szája. És beszéltem neki az életről, amely zord és kegyetlen, de csak azért, hogy viharában két olyan félénk kis madár, mint mi vagyunk, szerelmesen összebújjon. Ne hidd, hogy ezt a képet most találom ki; emlékszem, hogy akkor is így mondtam, de szebben… sokkal szebben… Ha én most is úgy tudnék beszélni!

Manci szeméből könny permetezett, megrázkódott, és a sóhajjal együtt kifakadt a szó belőle:

– Milyen gonosz az élet. Nem bízhatunk senkiben, nem szabad szeretnünk senkit. Te vagy az első, akit szeretek. De szégyellem magam.

– Nem fogja tudni senki. De egyszer megvalljuk az édesanyádnak.

– Az anyám? – szólt Manci, és olyan keserű, vén ránc támadt az ajka körül, hogy megijedtem, összerázkódtam. – Az anyám egy vén banya.

Először értettem meg gyermekésszel, hogy vannak anyák, akiket nem lehet szeretni, mert ők sem szeretnek. Ilyesmit eddig nem tudtam. Egyáltalán nem tudtam, hogy anyai szeretet is van a világon, mert engem szerettek, dédelgettek odahaza.

Most már tudtam, hogy én Manci lelkét meg fogom váltani, meg fogom fiatalítani, mert gyermektestében összefagyott, összetöpörödött a lélek, amelyet nem ért a szeretet sugara. Olyan csókot nyomott az ajkamra, amely nem lehetett tréfa, képmutatás, hanem két felnőtt ember bölcs megegyezése.

Csak azt nem tudtam, hogyan fogom kivinni az akaratomat. Azt jól tudtam, hogy a világ nem veszi komolyan egy nyolcéves férfiú szerelmét, de én a világot már akkor ostobának tartottam. Valóságos megváltás volt rám nézve, mikor egy könyvben azt olvastam, hogy a messze Keleten már kilenc-tízéves férfiakat és hét-nyolcéves leányokat összeházasítanak. Elhatároztam, hogy Keletre fogunk menekülni, és pénzt gyűjtök az utazásra. Nem úgy terveztem, mint a többi gyermek, hanem halálos komolysággal tanulmányoztam a térképeket, a vasút és a hajó menetrendjét, az utazás költségét. Egy hónap alatt tíz forintot zsaroltam ki szüleimtől, rokonaimtól, ismerőseimtől. Közben mindenféle fantasztikus katonákat festettem, és barátaimnak eladogattam őket néhány krajcárért. Hogy a pénzzel mi történt, azt még el fogom mondani.

Manci be volt avatva minden tervembe, és éppoly jól tudta az utat meg a költséget, mint én. Sőt olyan tanácsokat adott, amik az én kevés tapasztalatomat kipótolták. Látszott, hogy százszorta jobban ismeri az életet, mint én.

Nem is csoda. Képzeld, Manci – tizenhat éves volt. Ez a legrejtelmesebb ebben a szerelmi történetben. Nekem csak később mondták meg, mikor már felserdült ifjú voltam, hogy Mancit az anyja pálinkával nevelte föl, hogy kicsi maradjon, és a lábát szűk cipőkbe kényszerítette, mint ahogy a japáni nőket nevelik. Az anyja részeges tót napszámosasszony volt, aki talán anyai szeretetből azt akarta, hogy leánya örök életében bébi maradjon, és hogy sokáig szerepelhessen gazdag Lucullusok csemegéi között. Csak erre nevelte a leányát, aki állítólag már tizenhat, ha nem tizenhét éves volt, és a női szépség minden titkába be volt avatva, mikor én megismertem.

Manci nemcsak a balettleányokkal táncolt együtt, hanem egy esztendeig ott lakott Trilibinél. Trilibi megtanította szilaj, érzéki táncokra, megtanította hegedülni, mindenféle nyelven énekelni, és mint jóval később hallottam, megtanította állítólag olyan fogásokra, amikről még Ovidiusnak, az „Ars amandi” szerzőjének sem volt fogalma… És mégis azt hiszem, hogy Manci engem igazán és mélyen szeretett. Hiszen azt gyermekésszel is megértettem volna, ha rajtam gyakorolja a művészetét, de mikor velem volt, egyszerű és természetes volt, mint a búzavirág. Most utólag néha úgy rémlik előttem, mintha én lettem volna a kárpótlás azért a sok szenvedésért, amelyen ezt a fejletlen testű nőt átkényszerítették… De nem volt pálinkaszagú a szája.

Trilibi azóta gyűlölt engem, amióta észrevette, hogy szeretem Mancit, és hogy Manci viszontszeret. Félt, hogy egész munkája kútba fog esni, ha a leány egyszer érvényesíteni fogja akaratát a szülői és tanítói boszorkányság ellen, amelyet talán a törvény is sújt. Trilibi üldözött bennünket, nem engedte meg, hogy együtt lehessünk, és csak titokban szoríthattuk meg az egymás forró kezét. Az volt a szerencsénk, hogy Trilibi néha úgy leitta magát, hogy nem tudott magáról. Ott hevert kábultan a virágos pamlagon, nagyokat nyögött, és förtelmesen mosolygott. Csak néha, mikor pillanatra magához tért, és látta, hogy egymás mellett ülünk némán, mozdulatlanul, össze-összerévedező szemmel, szólt ránk motyogva:

– Ti disznók, ti disznók…

Akkor voltunk a legboldogabbak, mikor Trilibi nem volt otthon. Megesett néha, hogy három nap és három éjjel dorbézolt valahol, mireánk pedig a földi mennyország szakadt. Valahogyan mindig megsejtettük, hogy mikor fog Trilibi hosszabb időre kimaradni. Ilyenkor felmentünk a padlására, ahol ládákban mindenféle színházi ruha, kellék volt szépen elhelyezve. Egy láda tele volt félig elégett gyertyákkal. A gyertyákat a balettleányok lopkodták el az öltözőjükből, hogy lekenyerezzék velők Trilibit. Egy másik kis láda tele volt félig elhasznált arcfestékkel, sminkrúddal, masztixszal, gyantával, ajakfestékkel. Egy ládában parókák, álszakállak, bajuszok voltak. A kis padláslyuk valóságos tündérsátorrá vált, mikor Manci kiteregette a kosztümöket, amik sziporkáztak, ragyogtak a gyertya világában, amelynél a kincsesbányát felkutattuk. Trilibi valamikor színigazgató volt, de korhelysége miatt tönkrejutott, és színházi vagyonának csak egy részét tudta megmenteni.

Manci kiválasztott magának egy fekete tüllruhát, amelybe ezüst csillagok voltak tűzködve. Ez volt az éj királynőjének a viselete. Azután kiválasztott egy fehér selyemruhát, amelybe apró virágok voltak kihímezve. És végül egy rózsaszínű dominóra esett a választása. Én egy huszárruhát, dolmányt, bokrétás csákót, színházi kardot, tarsolyt, aztán egy betyárruhát, fokost és végül egy XIV. Lajos korabeli márki öltözetét szedtem össze. Mindezt lecipeltük a Trilibi szobájába.

Én voltam a színház; igazgatója, főrendezője, szerelmese, komikusa és darabírója. Manci volt a primadonnája és a lelke. Micsoda darabokat gondoltam ki akkor az ő kedvéért! Nem írtam le soha őket, és úgy emlékszem rájuk, mint a szegény ember egykori kincseire. Bár megvolna még az a fantáziám. Egész komolyan mondom, hogy ha Shakespeare-t olvasom, eszembe jut az én gyermekkori színházam, és néha azt hiszem, hogy Shakespeare azért volt olyan nagy, mert nem felejtette el azt, és nem gyöngült meg benne az, amit egykor talán gyermekszínháza számára írt.

Ezek a darabok úgy keletkeztek, hogy az utcán, a színlapon megláttam például ezt a címet: „Naila, a forrás tündére.” És ehhez a címhez szőttem egy aranymesét, aminőt csak pillangók álmodhatnak, ha álmodnak. A darabban csak két szerep volt, az egyiket magamra szabtam, a másikat Mancinak gondoltam ki szerelmes lázzal, de ebben a két szerepben benne volt az egész világ… Ma nem volna más benne, mint unalmam, undorom, megvetésem.

Emlékszem a legutolsó előadásra. Rajtam a francia márki bársonyruhája volt, Manci a pici virágos, fehér ruhát öltötte, tűzködte fel magára, és olyan volt benne, mint egy Szent Iván-éji törpe tündér az óriáskirály leányának a köntösében. A szoba padlóját krétával két részre osztottuk. Az egyik volt a színpad, és a krétás vonal mentén gyertyák égtek. A másik volt a nézőtér, amely tele volt hét utca gyermekével. Legalább száz gyerek volt összezsúfolva egy rakásba. Csupa szegény, éhes gyermek, akiket az utcáról csődítettünk össze, és akiknek szerelemről, lakomáról, terített asztalról beszéltünk. Kitágult a szemük, kinyílt a szájuk, és úgy bámultak maguk elé. A néhány hónapos gyermekek, akiket rongyos ruhájú, maszatos képű leányok szorongattak a karjaik közt, el-elsivították magukat, amikor néha kirántottam a kardomat, a francia épée-met, és a közönségen borzadás futott végig. Néhány cseléd is bevetődött az udvarról, és kócos hajjal, piszkos kézzel, málé szemmel nézték a liliputi színjátékot. Egy szakácsnénak könyökig tésztás volt a karja, de nem tudta abbahagyni a figyelést, pedig a tésztája odahaza már rég összeszáradhatott, és zsémbes asszonya bizonyára szitkozódva kereste.

Ha én visszaemlékezném még rá, hogy mit játszottunk! Előbb megbeszéltük Mancival, hogy mi lesz a darab témája. Tudom, hogy mindig nekem kellett beszélni, a cselekvényt továbbvinni, ha Manci tévedett, új fordulatot hevenyészni; ő csak néhány szót szólt, de ez olyan volt, mint szeráfi zene. Néha körülnéztem és láttam, hogy a cselédek zokognak, a gyerekek pedig bámulnak és vinnyognak. A gyertyák nagy füsttel lobogtak, és a párás levegőben izzott az arcom, forrott az agyam. Az ihlet ilyen pillanatait többé már nem érzem.

És mikor már nagyon szomorúra fordult a darab, egyszerre a kardomra ütöttem, és néhány perc alatt harsogó jókedvvel telt meg a szoba. Pedig nem mókáztam, és Manci is gyengéd, törékeny, tündéri maradt, mint mindig. Nem is értem, milyen mesebeli kézzel tudtam akkor az emberek szívével játszani. Ma szomorú történetet csak szomorúan, vígat csak vígan tudnék elképzelni.

És mikor a legjavában kacagtak, egyszerre nyílt az ajtó és belépett… Trilibi. Az arca elsápadt, vagyis inkább szederjes lett, és hajának minden szála mint dugóhúzó meredt fel.

– A drága ruháim! – kiáltotta, és a szava úgy visított, mint a denevéré. Az ereimben megfagyott a vér.

– Gaz kölykök – süvöltött –, gyertyán akarjátok elégetni minden kincsemet! És mennyi gyertyát égettetek el.

Lenézett a padlóra, hol már csaknem tövig égtek a gyertyák. És apró, gonosz lépéseivel, amelyek úgy hangzottak, mintha paskoló kacsalépések lettek volna, felém sietett. Az arca, mint óriási pipacs, dülöngött sebesen jobbra-balra.

– Te gaz! – kiáltotta rám, és ütésre emelte a kezét. Én kirántottam a francia épée-t, és a mellének szögeztem. Trilibi néhány balettmanói lépéssel ugrott vissza. Többé nem mert felém közeledni. Csak messziről kiáltotta:

– Megállj, ezért megfizetsz! Bepiszkítottad a drága ruháimat, de megbánod.

És a zsebéből kivett két papiros bankót, és lobogtatta felém:

– Megismered? – kérdezte pokoli vigyorgással. – Ez a te pénzed. Kell-e… Sanzsé-passzé… most már az enyém.

Zsebre vágta a bankókat. Ez volt az a pénz, amelyet az utazásra gyűjtöttem, hogy messze Keletre menjek, ahol nyolcéves fiúk feleségül vehetnek kis leányokat. Egész este örömmel gondoltam rá, hogy a színházamból, mivel minden gyereknek egy krajcárt kellett fizetnie, megint van körülbelül egy forint ára hasznom. És most… egyszerre a pénz Trilibi zsebében van. Meglopott, megrabolt.

Az agyamba futott minden vér. Már nem tudtam, mit cselekszem. A francia épéem-mel Trilibinek rontottam, és a kardot beledöftem a hasába, amely mint külön kis gömböc domborodott apró lábain. Csak egy szusszanás hallatszott, és Trilibi holtan terült el a földön…

Csak a kórházban tértem magamhoz, hagymázos lázamból. Mert, amint Trilibi belépett, mondják, hogy összeestem, és a többit csak álmodtam. De vajon az is, ami előtte történt, nem volt-e álom?

Mire felgyógyultam hosszú betegségemből, Manci már nem volt sehol. Nem is láttam többé egész életemben. Pedig ő volt első szerelmem…

Ne kérdezd, hogy az első és egyetlen volt-e, mert nem tudnék rá megfelelni. Csak támaszd szőke fejedet a vállamhoz, és mondd meg, tudsz-e ilyen viharos múltú aggastyánt szeretni, mint amilyen én vagyok?