Ligeti Lajos

Sárga istenek,

sárga emberek

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Bevezetés

Ismerkedés Kínával. Az első év Kelet-Ázsiában

Pekingben. Előkészületek a Belső-Mongóliai útra

Kalgán, Mongólia kapuja

Át a Nagy Falon. Malgai-Miao

Dolonnór, a hét tó városa

Bujan delger, a házigazdám

A „Sárga-templom”

Bajok a kolostor körül

A harmadik hónap a kolostorban

Útban a harcsin fejedelem kolostorába

Jarimpil láma házában

Istenek és más papi nagyurak

Mongol újév

Kungszang norbu, mongol fejedelem

A kungjefúi hubilgán

Árjabalo barlangjában

Rablóvilág a hegyekben

Az orvos

Útban. Hata a Vörös Szikla városa

Kínai szigeteken át az óhan mongolokhoz

Tovább délkeletre

A nagy kolostor

Déva csenpó, a csillagjós

Süllyedő mongol világ. Vissza Pekingbe

Bevezetés

Ázsia felfedezése. – A rejtelmes Kelet. – Tudásszomj és hatalomvágy. – Magyarország és a Kelet-kutatás. – A turkológia fellegvára. – A csodaszarvas nyomában. – Az új magyar őstörténeti kutatás. – Az első, „pogány” évezred. – Mi közünk a mongolokhoz? – Elveszett kincsek. – Zichy Jenő gróf esete a kínai mandarinokkal. – Mi vonzott Mongóliába? – Kutatóutam eredeti terve. – Moszkva közbeszól. – Végre a helyszínen. – Kínai cseberből orosz vederbe. – A nagy étvágyú Kína. – Akinek még nagyobb az étvágya. – Egy süllyedő világ.

Amikor Európa a 18. században felfedezte Ázsiát, az első követségek, amelyek a tatár kánok udvarában megfordultak, csodálatos és hihetetlen dolgokról beszéltek. Kevésbé ismert elődök után a velencei Marco Polo, a nagy tatár kán bizalmas embere és tanácsadója volt az első híres ázsiai utazó. Szegénnyel élete végéig csúfondároskodtak, merthogy minden olyan nagy és hihetetlen volt, amit Kínáról, a tatárokról és a tatár kánokról összeírt. Váltig kérlelték, fenyegették, térjen meg, de a megátalkodott gonosz ember még halálos ágyán sem volt hajlandó visszavonni esztelen füllentések.

Ezek az esztelen füllentések ma legbecsesebb nyugati adataink a 13. századi tatárokról vagy mongolokról, hitelességüket pedig perzsa, kínai és mongol nyelvű egykorú értesítések támogatják.

Marco Polo halála után rengetegen fordultak meg Ázsiában, most már nemcsak a tatároknál, de egyéb közelebb és messzebb lakó népeknél is, s az utazók jó része levelekben, útleírásokban számolt be a látottakról, hallottakról.

Ázsia a csodálatos és hihetetlen dolgok földje maradt, míg csak a fehér ember fel nem fedezte Amerikát, s tűzzel-vassal hozzá nem látott a gyarmatosításhoz, a földkerekség meghódításához. Ettől kezdve már nem a csodálatos, sejtelmes Kelet érdekelte Európát, hanem csak a gazdag, kincses Ázsia, szunnyadó erőivel. Ezeket az új erőforrásokat akarta megszerezni, ha lehet, szépszerével, ha kell, erőszakkal. A barátságtalanul elzárkózó népektől először a gazdasági kapcsolatok felvételét erőszakolta ki, majd továbbment egy lépéssel, engedményeket, koncessziókat követelt. Végül jött a föld birtokbavétele, s ha történetesen nem sikerült a vállalkozás, nagy kegyesen beérte egy protektorátussal.

A gyarmatosító imperializmus mesterei korán rájöttek, hogy ágyúknál, hadihajóknál is szükségesebb eszköz céljuk eléréséhez az illető keleti nép nyelvének, szokásainak, történetének megismerése. Így születtek meg Európában a keleti tudományok, és fejlődtek is mindjárt hatalmas léptekben, hiszen minden külső segítséget megkaptak, amire csak szükségük volt. Pedig az orientalisztika ugyancsak költséges tudomány. Egyre jobban duzzadó könyvtárakra van szüksége, szakadatlan kapcsolatokat kell teremtenie a tanulmányozott néppel, kisebb-nagyobb expedíciókat szerveznie a keleti népekre vonatkozó földrajzi, gazdasági és egyéb mozzanatok kikutatására. De sehol sem sajnálták a költséget. Egymás után keletkeztek Angliában, Németországban, Olaszországban, Oroszországban és Amerikában a keleti nyelvek főiskolái. Az egyetemeken keleti fakultásokat szerveztek, Keleten külön intézeteket állítottak fel, és rendszeresen gondoskodtak a tudományos erők pótlásáról.

Bennünket, magyarokat sohasem bántottak gyarmatosító törekvések, jómagunknak kellett hasonló törekvések ellen küzdenünk – keleti kereskedelmi érdekeink sem voltak, hiszen elsősorban hajós népek kereskedelme került szóba. Távolálló idegen joggal hihetné, hogy a Kelet tudománya éppúgy nem érdekelt bennünket, mint akár az albánokat, a szerbeket vagy a románokat.

Pedig nem így van. Amitó a tudományos érdeklődés Európában Kelet felé fordult, mindig voltak nagy orientalistáink a legkülönbözőbb nyelvek és problémák köréből, ha másként nem, mint egy-egy magányos nagy fa a pusztaságban, elődök és utódok nélkül.

De volt és van a Kelet-kutatásnak egy olyan ága, amelyiknek nagy hagyományát nálunk nemcsak a lankadatlan érdeklődés és szakadatlan munka szentesítette, hanem az a terjedelmes és elsőrangú értékű tudományos anyag is, amelyet termeltünk: ez a turkológia, a török népek régi és mai nyelvi, történelmi, stb. állapotára vonatkozó kutatások. Itt az elsők közt vagyunk nemzetközi vonatkozásban is. Az érdekelt oszmán törököket nem számítva, csak Oroszország előz meg bennünket, de ne feledjük, hogy ezt is gazdasági, politikai és egyéb érdekei magyarázzák: a lakosságból körülbelül 20 millió beszél török nyelveket, s ez a szám jelentőségében még jobban emelkedik, ha meggondoljuk, hogy az oroszok és ukránok után számarányuknál fogva rögtön a törökök következnek. Az 1925-ben tartott bakui turkológiai kongresszuson, ahol pedig nem vettünk részt, külön kiemelték a magyar tudományosságnak ezen a téren szerzett érdemeit. Egy kiéli egyetemi tanár, Menzel meg ugyanakkor Magyarországot a turkológia fellegvárának nevezte.{1}

Honnan van nálunk ez a kitartó, lelkes érdeklődés, amellyel a külföldi tudomány elismerését is kivívtuk? Mi ösztökélte a magyar Kelet-kutatókat kevés földi jóval, de annál több önmegtagadással, sőt szenvedéssel járó pályájukon? Megmondom, de talán nem is mondok titkot: elsősorban a csodaszarvas.

A honfoglalás korának egyik legbecsesebb forrásában, a 10. században élt Konsztantinosz Porfürogennétosz görög császár De administrando imperio című történeti munkájának 38-ik fejezetében olvassuk, hogy a magyarok, akiket a császár turk néven emleget, a besenyőkkel vívott egyik csatában megveretvén, két részre szakadtak.

„Az egyik rész keletnek ment lakni, a perzsa részek felé, és ezeket mai napig a turkok régi nevén szabartoi aszfaloinak nevezik. A másik rész pedig nyugat felé ment lakni vajdájával és fővezérével, Lebediásszal, az Atelkuzunak (Etelköz) nevezett tartományba, ahol most a besenyők népe lakik.{2}

A csodaszarvas, amely nyugatra csalogatta új haza felé Lebediász népét, úgy látszik, meg-megfordult, és felébresztette szívükben az otthagyott keleti haza nosztalgiáját és az ellenségtől körülvett, testvértelen nép aggódó érdeklődését a Keleten maradt testvérek után. Mert a császár ugyanazon munkájának ugyanazon fejezetében még ezt is olvashatjuk:

„Ezek a nyugat felé lakó turkok mind a mai napig” – a 10. század közepén, tehát már a honfoglalás után – ”követeket küldenek a turkoknak imént említett, keleten, Perzsia felé lakó népéhez, szemmel tartják őket, és gyakran választ is nyernek tőlök.”

A régi haza és az ott maradt magyarok emléke még elevenen élt a legrégibb, latin nyelvű krónikáink idejében is, mert ezek értesítéseire hivatkozva keltek útra a magyar domonkosok: 1232-ben Ottó, 1235-ben Julianus barát és társai, hogy a Keleten maradt testvéreket felkeressék, felőlük hírt hozzanak. Újra a csodaszarvas csalogatta az őshaza-keresőket. És meg is találták, amit kerestek: Magna Hungariá-t, Nagy vagy Régi Magyarországot, nyelvüket értő és beszélő pogány magyarokat. Megtalálták azok is, akik nem keresték: a 13. századi franciskánus és dominikánus barátok, akik a pápa és a francia király megbízásából a tatár kánokhoz követségbe jártak; útleírásukban jól ismert földrajzi fogalom a Magna Hungaria, Európa Keletén, az Ethyl- vagy Bjelaja-folyó környékén. Magna Hungaria pogány magyarjait keleti történeti feljegyzések is ismerik. Az 1241-i tatárjárás előtti időre vonatkoztatva azt olvashatjuk perzsa, kínai és mongol nyelvű forrásokban, hogy a tatárok seregében sok egyéb kelet-európai néptörzs mellett pogány magyarok is harcoltak.

A tatárjárás tengere elnyelte ezeket a keleti magyarokat. Olvashatunk, hallhatunk a későbbi időkből is egy-két egészen bizonytalan híradást róluk, hitelességüket, sajnos, mi sem bizonyítja.

XXII. János pápa 1329-ben az „ázsiai magyaroknak” (Ungari Asiatici), keresztény királyuknak, Jeretomir-nak vagy Jeretanny-nak kívánságára még püspököt küld. Mi minden rejtőzhetik a pápai bulla e rövid híradása mögött, alig sejthetjük.

Lassanként köd borult Magna Hungáriára és eltűnő pogány magyarjaira. Az utolsó források róluk szólva már hol baskírt, hol magyart mondanak, nemcsak a latinok, de az arabok is. A homály és bizonytalanság nőttön-nőtt.

Majd megszületett egy színes legenda az Ázsiában maradt magyarokról. Amikor mintegy 150 esztendeje megindult a régi magyar történet nyomozása, amelynek szervesen tovább fejlődött utóda a mai őstörténet-kutatás, újra előkerültek a régi krónikák régi adatai az őshazáról és az ősmagyarokról. Egymás után vágtak neki lelkes rajongók, hogy új Julianusokként felkutassák az ázsiai ősök leszármazottait. De hiába volt minden nélkülözés, minden rajongás, senki sem talált többé semmit. Az álom szertefoszlott. Eredmény mégis volt. A józanabbak rájöttek, hogy a dél-orosz szteppéken és Ázsiában nem ősmagyarokat kell keresni, hanem az ősmagyarok és rokonaik régészeti és egyéb emlékeit, vallatóra kell fogni az őstörténet egyik legmegvesztegethetetlenebb őrét, a nyelvet, fel kell tárni azokat az írott keleti nyelvű forrásokat, amelyek a magyarokról s a velük és körülöttük élő rokonokról és ellenségekről beszélnek.

Sok szenvedélyes vita után világosság derült a magyar nemzet származására: ezt az eredetileg halászó-vadászó finnugor népet, a ma is primitív életet élő vogulok és osztyákok legközelebbi rokonát, török törzsek, állattenyésztő, harcias, lovas nomád néppé formálták át, részesévé tették egy magas, katonai államszervezeten alapuló civilizációnak, s ennek a mezében tűnt fel a 9. században a Duna-Tisza-közén.

Ezért firtatják nálunk a török népek régi történetét, ezért vagyunk mi a turkológiában az elsők között.

Voltaképpen a magyar nem is ázsiai nép, hiszen a finnugor őshaza kétségtelenül Európában volt. A finnugorok legkeletibb ágát képező népcsoport, az ugor leválva a törzsről, Kelet felé vándorolt ugyan, s valahol Európa és Ázsia határán, az Ural ázsiai oldalán, esetleg még tovább, keletebbre valamivel, az Isim- és Tobol-folyók völgyében telepedett meg. Ennek a hosszú ideig egységes ugor néptömbnek legkeletibb ágát letépte, meghódította, magával sodorta valamilyen Ázsiából előtört harcias török nép Krisztus születése táján. Ebből az ugor töredékből lett külön életében, török hatás alatt, a magyar nép.

A nem ázsiai, de európai, közelebbről finnugor eredetű magyarság önálló életének úgyszólván első pillanatában érintkezésbe került egy tipikusan ázsiai néppel, a törökkel s egy új, ázsiai civilizációval. Ennek a műveltségnek, ennek az életmódnak a kereteiben élt körülbelül ezer évig, egészen a kereszténység felvételéig.

Hogy mármost hozzáférkőzhessünk a magyarság első, „pogány” ezer évének életéhez, vizsgálnunk kell azt a műveltségi kört, amelynek részese volt, s követnünk kell ezt a civilizációt oda, ahol megszületett, s ahonnan elindult nyugat felé: tanulmányoznunk kell a régi Közép-Ázsiát, amelyről ma már tudjuk, hogy nem a barbárság pusztasága volt, de magas civilizációk gyűjtőmedencéje. Az utolsó 30-40 év tudós expedícióiból, ásatásaiból mindez a napnál világosabban áll előttünk.

Ezért nemzeti tudomány nálunk Közép-Ázsia múltjának kutatása. Ami a keresztény Európa műveltségének a régi Görögország és Róma, ugyanaz a magyarság első, kereszténység előtti évezredének Közép-Ázsia. Nem. Még több!

A magyarok fölvehettek a kereszténységet, szakíthattak Kelettel s a régi élettel. Ez a szakítás bizony csak egyoldalú maradt. A nyugatiasodni akaró magyarságot nyugodt életében és fejlődésében szüntelenül újabb és újabb keleti hullámok zavarták meg; kunok, besenyők, tatárok, törökök. A nemzetünket ért két legnagyobb katasztrófa: Mohi-puszta és Mohács, keleti népek kezétől esett rajtunk. Még a békésen letelepedő és lassanként beolvadó besenyők, kunok, jászok is Ázsia leheletét hozták magukkal.

Közép-Ázsia, mindezen korai és kései népvándorlások kiindulópontja, egyben iráni, török, mongol, tibeti-féle népek bölcsője volt.

Ezek közül a népek közül választottam tüzetesebb vizsgálódásaim tárgyává a mongolt, mert a török mellett ezt tartottam a legfontosabbnak. Bár foglalkoztak már nálunk mongolokkal, főleg a nyelvükkel, mint a 16. századi Huszti György, a 18. századi Beregszászi Nagy Pál, még később Budenz József, Bálint Gábor s végül nyelvészmestereim, Gombocz Zoltán és Németh Gyula is, de távolról sem érdeklődtek annyian és oly mértékben e nép iránt, mint például a törökkel tették.

Külföldinek nem kellene magyarázgatni, miért érdekelnek bennünket a mongolok, maga vágná rá a feleletet, mint ezt nemegyszer hallottam, s gyakran hallhatja és olvashatja más is magyarokról szóló német, angol és francia nyelvű munkákban:

– Persze, mert önök, magyarok, mongolok.

Ebbe az ártatlan mondatba bizony valami pejoratívum is csúszik. Mindenesetre érdekes, hogy ez a hiedelem mennyire gyökeret vert nyugaton, sőt nemcsak nyugaton, hanem onnan útra kelve, messze Keleten, Kínában is. Már egy 1751-ből való földrajzi enciklopédiában, a Huang cing si kung tu-ban is megtaláljuk jezsuiták szolgáltatta adatok alapján, hogy a magyarok (uong-já-li-ja jí-zsen, szó szerint: a Uong-já-li-ja, azaz Ungária országbeli barbárok; a kínainak tudniillik mindenki barbár, csak a kínai nem), a mongolokhoz hasonlítanak.

Ezt a különös hírnevet alighanem az antropológusoknak köszönhetjük. Legalábbis részben. Az antropológusok ugyanis a mongol elnevezést, ezt a történeti s a történetben is meglehetősen későn föllépő nevet, elég helytelenül, egy kelet-ázsiai rassztípus megjelölésére foglalták le. De még így sem lehet valami nagyon a mongolosság gyanújába fogni bennünket. Hiszen az eddigi embertani vizsgálódások szerint a mai magyarságban körülbelül 50% a kelet-balti rasszelem (ez a finnugor réteg), 15% a kaukázusi vagy elő-ázsiai rasszelem (ez a törökös magyarság), s csak mintegy 4% a mongoloid elem.

Nem is ez lelkesített mongol tanulmányok folytatására.

Az egyik indító ok az a közép-ázsiai kultúrközösség, amelyről már szólottam. Sajátságos, hogy a török népek régi szokásait, hagyományait mily gyökeresen elpusztította az Iszlám. A meglehetősen gyér számú régi török emlékek egymagukban alig kárpótolhatnak e veszteségért. Ezzel szemben a mongol régiség gyönyörűen megőrződött a buddhizmus mellett, vagy kitapintható külön rétegként a buddhizmus alatt. Számos esetben, amikor őstörténetünk valamely intézményéhez, méltóságnevéhez, szokásához hasztalan keresünk török analógiát, játszva találunk megfelelő példákat a vele egy tőről fakadt mongol régiségben, sőt igen gyakran a mai mongol életben is. Íme egy példa.

Keleti kútfőkből ismeretes, hogy közvetlenül a honfoglalás előtt, a magyarok fő fejedelmét kündü-nek vagy kendé-nék hívták. A törökségben hasztalanul keresünk ilyen méltóságnevet. Forduljunk a mongolokhoz: mindenütt megvan, igaz, hogy alaposan devalválódva, mint az a címekkel ősidőktől fogva történni szokott. De megvan, s minden egyes mongol törzsben találunk belőlük néhányat. Vagy itt van a törzseknek nyilakra történt beosztása, a török régiség legjellemzőbb sajátsága. Törököknél ma teljesen ismeretlen, a mongol törzsi szervezetnek viszont ma is élő, szerves része, sőt pontosan tudjuk, melyik mongol törzs hány nyilat számlál.

Már eddig is méltányolták őstörténész nyelvészek azt a szolgálatot, amit a mongol nyelv vallomása jelent. Nyelvészeti kérdésről lévén szó, amelynek részletes taglalása a nem szakembert csak fárasztaná, bővebben ennél a pontnál nem időzünk, de talán mégis szabad lesz egyetlen népszerű példán érzékeltetni a kérdés természetét.

A magyar nyelvben az ökör szó nem tartozik az eredeti, finnugor réteghez, hanem honfoglalás előtti, igen régi kölcsönszó egy ma már elpusztult török nyelvből. Ez a szó ma minden török nyelvben (kirgizben, krímiben, baskírban, csagatájban stb.) öküz-nek hangzik, tehát z-vel a végén, csak egyetlenegy török nyelvben van -r a szó végén, mint a magyarban: a csuvasban, ahol veger-t mondanak.

A mai csuvasok száma meghaladja az egymilliót, Kelet-Oroszországban külön köztársaságot alkotnak, fővárosuk Csebokszári. A csuvasok leszármazottai a törökség egy nyugati, igen civilizált ágának, a bolgár-törököknek, akik nagyjából ugyanott éltek, ahol mai utódaik.

Ha mármost figyelembe vesszük az egykori hunok és bolgár-törökök közti történeti kapcsolatot is, akkor könnyen beláthatjuk, hogy a magyar nyelv bolgár-török jövevényszavainak őstörténetünk alapvető kérdéseiben mekkora szava van, de elképzelhetjük azt is, hogy mennyi lehetséges és mennyi képtelen feltevést építettek reájuk.

Érdekes, hogy a csuvas és a bolgár-török sajátos, többi török nyelvektől lényegesen különböző tulajdonságait megtaláljuk a – mongolban is. Így az előbbi példa mongolul üker-nek hangzik, szintén szóvégi r-rel, mint a magyarban és a csuvasban.

Csak talán azt említem még meg, hogy nyelvünk bolgár-török jövevényszavai közt számos olyan példa van, amelyiknek pontos megfelelőjét csak a mongolból tudjuk kimutatni, a törökből nem, mint: harang, ige, kölyök, ölyv, stb., anélkül hogy ezek mongol jövevényszavak lehetnének.

Voltak közvetlen kapcsolataink is a mongolokkal. Ezekben az érintkezésekben, sajnos, nem nagy örömünk telt. Példa erre a tatárjárás. A Koreától Magyarországig terjedő hatalmas mongol birodalomban ugyan csak végbeli csatározásnak tetszett a magyarországi hadakozás, s a keleti történetírók és krónikások alig tartották jelentősebbnek, mint például az Annám ellen szervezett mongol hadjáratokat, s amelyek valósággal eltörpültek a Japán elleni nagyszabású tengeri expedíciók mellett.

De még így is találunk szűkszavú jelentéseket a Mohi-pusztán, meg a csata után lejátszódott véres eseményekről a mongolok kínai, mongol és perzsa nyelvű történelmi emlékeiben.

A nagy katasztrófa után rengeteg magyar emlék szóródott szét a tágas tatár birodalomban. Nyugati követségek jelentéseiben lépten-nyomon olvashatjuk, hogy itt meg itt magyarokkal találkoztak. Rubrouck, a francia király követe, 1253-ban a tatároknál járván, arról tudósít, hogy útközben látta Batu kán sátrait, melyeket a magyar királytól zsákmányolt; a nagy kán városában, Karakorumban pedig magyarokkal, magyarországi szerecsenekkel és kunokkal találkozott. Később a pápai követek közt magyarokat is találni. Az 1338-ban Kínába útra kelő négy franciskánus közül az egyik, György, magyar volt. A híres Marignolli-féle pápai követség ajánlólevelekkel alaposan felszerelve vágott neki a kockázatos közép-ázsiai útnak, az ottani hatalmas kánhoz, Özbekhez és fiához, Tanibekhez. Az ajánlólevelek jegyzékéből látjuk, hogy e tatár kánok udvarában, az ő különös kegyeikben, egy Éliás nevű magyar franciskánus is élt. Ennek az Éliásnak a pártfogásába ajánlotta a pápa Marignollit és kísérő társait.

A kései utódok fantáziáját különösen a tatárok által Magyarországról elrabolt kincsek ragadták meg. Lassanként valóságos legenda szövődött ezek köré az elrabolt drágaságok, oklevelek és krónikák köré. Egyesek Karakorum romjai közt vagy ezek közelében akarták fellelni őket, mások Mandzsúriában, Mukdenben kutattak, sőt olyanok is akadtak, akik Pekinget akarták tűvé tenni értük, úgy okoskodván, hogy Peking volt a tulajdonképpeni főváros, a pekingieknek hát legalábbis tudniok kell róluk.

{1} Menzel Th.: Die Ergebnisse des 1. Turkologen-Kongresses in Baku, megjelent a Körösi Csorna-archívum II. kötetében 145. 1.

{2} A magyar honfoglalás kútfői. Budapest 1900, 121. és 123. 1.