Dénes Zsófia

Talán
Hellász küldött

Ady, Csinszka, Dénes Zsófia levélváltása és Ady néhány
visszhangzó verse

DOKUMENTUMOK

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Az új kiadás elé

A levelek elé

Ady, Csinszka, Dénes Zsófia levélváltása és Ady néhány visszhangzó verse, verssora

Csak tiszta forrásból

Elnémulás előtt

Az új kiadás elé

Hogy milyen torz ügyben kell a tollat kezembe vennem, azon már csak nevetek. De miután ellenem megismételt és még újabb kíméletlen támadást is megértem, arra kényszerülök, hogy kilencvenkilencedik évemben magam válaszoljak reá. Ezt helyettem senki sem teheti meg úgy, mint én. Miként három évvel ezelőtt, az ellenem koholt „rosszindulatú memoárírás” vádját érveim igazságának erejével (előző kötetemben és a napisajtóban is) pontról pontra megcáfoltam. Ezt kell megtennem most is.

Az 1982. év végén megjelent, Ady életével is foglalkozó 1365 oldalas könyvben{1} az első világháború kitörése utáni hetek alatt – túl minden eddigi vádon – „A szellem árulásában” (I., 39. oldal) részt vevők közé keveredtem. De hogyan? És ezen is túl: „a Rákosi Jenő-féle provinciális sovinisztákkal” egy táborba kerültem (I., 94. oldal). – És most az az új megállapítás szerepel a könyvben, hogy memoárírásom „Csinszka-ellenes” (II., 450. oldal). Ez és az ehhez hasonló, itt fel sem említett többi rámfogás olyan egyoldalú és hamis beállítása följegyzett emlékeimnek, hogy szinte szóra sem volna érdemes. Előző kötetemben világosan bebizonyítottam, miért és milyen szándékkal folyik ez az engem elmarasztaló „kutatás”. Nem az igazi Adyért, hanem a valóság elferdítésével, egyenesen Ady igaza ellen. És még mindig folyik tovább, minden kétségbevonhatatlan dokumentumom ellenére.

Most hadd idézzem a könyvből azokat a bekezdéseket, amelyek az új vádakat tartalmazzák.

„Mert azon nem lehetett csodálkozni, hogy egy Adolf Hitler nevezetű, hivatást nem lelő, kallódó, kétes egzisztencia – mint emlékezéseiben büszkén bevallotta – a háború kitörésének hírére a müncheni Odeon téren leborult térdre, az Égnek hálát adva, hogy történik valami, ami élete unalmából, céltalanságából kiragadja végre. A szellem embereinél viszont kellett volna hogy kössön a gondolat… Marinetti »nagy emberi higiéniaként« üdvözölte például a kitört világvészt. Apollinaire pedig – szenvedélyes francia hazafivá válva – úgy ítélte meg, hogy egy rendkívüli élménynek lett végre részese. A megkavartságot, a belső emberi kifordítottságot tükrözve még egy Dénes Zsófiához hasonló, az európai szellem újítóiért rajongó, kulturált, bölcs asszony is ilyen levelet írt, s paradox módon éppen Adynak: »Ugye művész, Te is bevallod, hogy a legnagyobb szenzáció az, amire születtünk. Hogy áldott a mi életünk, amiért ilyen egyetlen lángnál kapott legnagyobb fényt és meleget. Érzed?! Ma először, hogy nem irigylem az unokámat.« Tovább lehetne sorolni a különféle rendellenes megnyilatkozásokat, a tudatzavar sajátos tipikus eseteit.”

Majd másutt a szerző ezt írja a könyvben: „Nemcsak a Rákosi Jenő-féle provinciális sovinisztákat kapta el a magyar impérium, a magyar nagyság álma, de még a Dénes Zsófiához hasonló, Európában otthonosan mozgó entellektüeleket is. »Kedveském, [írtam Adynak 1914 augusztusában, D. Zs.] ne lássa maga oly pesszimisztikusan a helyzetet, minden okunk és fegyverünk megvan rá, hogy ágyúink sikerrel dörögjenek [nem vessző van itt a levélben, de – gondolatjel! D. Zs.], ami sok pénzt jelentene! nekünk is kijáró, dús hadisarcot, az egész eddig pangó gazdasági életünk fellendülését és mindenekelőtt a magyar elem előtérbe nyomulását Monarchia-szerte, minden irányban, még a kultúrában is.«” (I., 94–95. oldal.)

Ilyen meglepetés hosszú életem során eddig még nem ért, hogy engem a „háborúért lelkesedőkkel” együtt, Hitlerrel egy sorba állíthat valaki. Még ha ebben a koncepciós perben sok kitűnő kortársamat is vád alá helyezte a szerző. Mindezen túl Adyhoz írt levelemből, azaz önkényesen kiragadott szavaimból szerinte a „tudatzavar” jele látható. Sőt: abban „a belső emberi kifordítottságot” tükrözöm.

Ugyan hogyan juthat bárkinek is az eszébe, hogy így forgassa ki néhány Adyhoz intézett közvetlen szavam igazi értelmét? Aki ismeri írásaimat és emberi magatartásomat, annak ez a töredékes idézet önmagában sem bizonyítja ezeket a meghökkentő állításokat. Egész levelem pedig világosan ellentmond az önkényes elmarasztalásnak.

Milyen kritikai szemlélet ad erre lehetőséget? Erre az igazságtalanságra! És vajon milyen történelmi alapon ítélkezik így Ady-kötetében a szerző élők és holtak felett?

Az, hogy én nem az életre esküszöm, hanem – „éppen Adynak” írok lelkesedéssel a háborúról, olyan érthetetlen, hogy én erre sohasem lettem volna képes. És ha én egyetlen sorommal is elárulnám a „szellemet”, vagy a „Rákosi Jenő-féle provinciális sovinisztákhoz” bármi közöm lett volna, akkor bizonyára nem Adynak vallanék erről. És a magyar érdekek érvényesítése hogyan lenne „a magyar impérium, a magyar nagyság álma?” A Monarchiában akkor „a magyar elem előtérbe nyomulása” haladó és jogos követelésünk volt. Függetlenségünkhöz is – véltük akkor, mert hol volt még a forradalom szele – így juthatunk egyre közelebb. Sokan láttuk ennek a lehetőségét még a Világ szerkesztőségében is – de nem álltunk azért Rákosi Jenő oldalán. Az ő „hazafias” elképzelése egészen más lényegre vallott. Aki Adyval kapcsolatban hamisan értelmezi bármely írásomat, vallomásomat, annak elferdítő állításait bizonyítékaim erejével – mindhalálig – lesöpröm asztalomról. Mert nemcsak asszony vagyok, de író is. És az vagyok ma is, kilencvenkilencedik évemben. Olvasóim így tartanak számon.

Akkori írásaim igazolják, hogy a legelsők között voltam, aki a háború ártatlan áldozatait minden törekvésemmel segítettem, ahol és ahogy azt megtehettem. Nem lelkesedésből a háborúért, hanem emberi együttérzéssel. De ha már „ránk hozták a háborút”, az emberi tisztesség parancsa kívánta ezt tőlem. Publicisztikámmal az első perctől a háború embertelen volta ellen ébresztettem a lelkiismeretet. Ezt kortársaim jól tudták már hetven évvel ezelőtt. És az igazságért elkötelezettek ma is tudják. A Gyalog a baloldalon és az El ne lopd a léniát köteteimben sokat közreadtam ezekből az írásaimból.

Ady sorsalakulása is természetesen mindig gondjaim közé tartozott. Éppen ebben a neki írt levelemben egyértelműen, irtózattal elítélem „a katonás tömeggyilkolást”. És a lelkiismeretem legmélyén nekem is előre kellett látnom, hogy az agresszív ösztön felszabadulásából milyen tragikus vérözön ömlik végig századunkon. Ezért – és minden „megkavartság” nélkül – én, a huszonkilenc éves, már akkor „nem irigyeltem az unokámat”. Hogy „az öldöklésre adott parancs” milyen szörnyű pusztulást szabadított rá az emberiségre, azt sajnálatosan átéltük, és rettegünk ma is, mit hoz a holnap. De hogy a legnagyobb élmény nem lehet más, mint amire születtünk: a mi életünk. Erről vallok Adynak. És ezt ő meg is értette. Bizonyíték van rá.

Összefüggéseiből kiragadott soraimból is félreérthetetlenül kitűnik, hogy a háború lángjánál az élet kap nagyobb fényt és meleget. Mégis – úgy látszik – minden alap nélkül, ellenséges indulattal ki lehet forgatni soraimat valódi tartalmukból. Pedig én soha nem fordítottam köpönyeget. Mindig egyenes volt az utam.

Aki figyelmesen olvassa levelemet, az érti azt is, hogy ugyancsak e válaszlevelem elejéről kiragadott és a „provinciális sovinizmussal” megvádolt néhány sorban – a gondolatjel után – valamire válaszolok Adynak. Méghozzá az előző mondatban szereplő s Ady által felvetett – de elkallódott levelében megírt – segítőakciója kampányával kapcsolatban. Mert ez adja meg értelmét kiragadott mondatomnak. Csak támadó szándék nélkül kell az egész levelet elolvasni. És ezen is túl: Ady hozzám írt leveleit pontosan kell ismerni, és az én dokumentumokkal bizonyított emlékezésemet is minden Ady-kutatónak tudomásul kellene vennie. Mert aki nemcsak a manipulált idézetet, de levelem minden sorát ismeri, az elutasítja a valóság ilyen szándékos semmibevételét.

Szavaimat maga Ady nem értette félre soha. Mert írásomat nem cifrázza fintor vagy lehűtés. Hozzá írt leveleim velejükig őszinték: baráti szeretetemet és hódolatomat zsenije iránt – és a magam belső világát is – tisztán tükrözik.

Miután Ady barátja és bizalmasa voltam éveken át, ezért az ő Csinszkával töltött utolsó éveinek elfogulatlan tanúi az én föltámasztó emlékírásomnak adtak hitelt és igazat. Még mindig vannak, akik máig is jelentkeznek nálam. Ezt leveleikkel bizonyíthatom.

1983. MÁJUS 31.

A levelek elé

Ady és Csinszka hozzám írt leveleit először 1940-ben, az Élet helyett órák című memoárkötetemben, emlékeim közé sorolva adtam közre. Hanem Adyhoz írt saját leveleimet, amelyek megmaradtak, csak kilencvenhatodik évemben kaptam kézhez. Így hatvan-egynéhány év múltán olvastam el, hogy mit is írtam valaha Adynak. Addig nem tudtam róla, hogy egy részük megmaradt, és azt sem, hol találhatók meg. Hogy ez miért volt így, azt is csak nemrég tudtam meg.

Bottyán János 1981 májusában, a Református Egyház című hivatalos lapban közölte, hogy Adyhoz írt leveleimet, amelyeket az érmindszenti levelesládájában maga Ady őrzött meg, és később Ady Lajos több Léda- és Csinszka-levéllel együtt kivett onnan, özvegy Ady Lajosné külön dossziéban helyezte el. „Ezekből tizennégy D. Zs.-levelet a család rokonának, Vincze Gézának és feleségének, Mezey Ilonának adott át. Ady Lajosné halála után a leveleket Vincze Géza a Tudományos Akadémia kézirattárának ajándékozta. A tizennégy levelet Ady Lajosné azzal az óvással adta oda Vinczének: »Őrizd ezeket Te, mert én félek, hogy Zsuka kérni fogja tőlem, és én egy gyenge pillanatomban odaadom neki, ő pedig megsemmisíti őket.« Mennyire nem ismerte Dénes Zsófiát Ady Lajosné, s milyen más, az irodalomtörténeti felelősség szép fényébe állítja őt az, hogy ezeket a nagyon szerelmes leveleket filológiai pontossággal nyilvánosságra hozta.”

Amikor elolvastam ezt a közlést, amit itt köszönök meg Bottyán Jánosnak, akkor értettem meg, hogy Ady Lajosné miért nem mondta meg nekem, hogy Adyhoz írt egyes leveleim az ő birtokában vannak. Még azokat a leveleimet is eltitkolta előttem, amelyeket más, Adyhoz írt levelekkel együtt őrzött, és még az ötvenes évek elején ő maga adott el a Tudományos Akadémia Könyvtára Kézirattárának.

Pedig valóban igaz, hogy ezek a levelek ma már nem az én magánéletem ügye, hanem az irodalomtörténeté. De éppúgy az a levél is dokumentum, amelyet Fehér Dezsőné, Ady egykori nagyváradi főszerkesztőjének özvegye 1940-ben írt hozzám.

De hogy az én leveleimnek a közreadására valaha sor kerülhet, bizony nem sejtettem akkor, amikor mindenkori őszinteségemet egyetlen ember számára papírra vetettem. Mégis hálás vagyok Sorsomnak, hogy leveleinknek róla, Csinszkáról és rólam való tanúságát megérhettem, mert tiszta szándékaimat mindenben és minden más állítással szemben csakis ezek a dokumentumok bizonyíthatják. Elsősorban azt, hogy Ady életében milyen szerepet töltöttem be mint asszony, ember és barát. De Csinszkával való kapcsolatom valódi tartalmát is megmutatják.

Leveleim olvasása közben igazán elcsodálkoztam azon, ki is voltam én 28-29-30 éves koromban. Milyen lágy kenyér érzésben és milyen közvetlen szavú írásomban. De mennyire megtapinthatom bennük azt a lényegében bátor valakit is, akit húszéves korától a legsúlyosabb lelki csapások értek.

Apám, a Vaskaput és a Gellérthegyet szabályozó mérnök, aki mindenem – szülőföldem – volt, öngyilkos lett az esküvőm előtti napok egyikén. Melankóliába esett. Az életszomjas-munkás-építőkezű-csupa energia embernek ötvenéves korában vége lett. Ennek a tragédiának gyásza bennem mindmáig megmaradt.

Első férjem és gyermekkori szerelmem, Morzsányi-Boháts Géza tébécés halála is lesújtott fiatalságomra. Szerelmem, amely serdülőkoromtól fogva tartott, a Varázshegy tragikumában megsemmisült.

Majd dúsgazdag ügyvéd apósom, a kormánypárti képviselő apai örökségemből agyafúrt módon, embertelenül kifosztott.

Ha más nem látja meg, én ott látom ennek a sok csapásnak tükröződését Adyhoz írt leveleimben is.

Gyöngébb ember – úgy hiszem – összeroppant volna – és hányszor még – ilyen hosszú élet szenvedései, keserű tapasztalatai, újra és újra visszatérő mellőzöttsége és ilyen vagy hasonló támadások során. De a történelmi évtizedek sodrában megedződtem az alig is elviselhető csapások súlya alatt. Nem, én nem menekültem az öngyilkosságba, sem kábítószerbe, züllésbe, szeximádatba, hanem: munkába. Ez vitt a vállán, és ezért értem meg ilyen magas kort. Türelemmel viselem terhes oldalát, mert az évek egyre jobban érlelik igazmondásom bizonyítását.

Íme: ma is még dolgozom. Mindig munkába fogtam, szellemi munkába, amikor az élet elviselhetetlenül fájt. Nálam ez nemcsak azt jelentette, hogy a mesterséget tanultam meg – az írást –, hanem a helytállás vállalását is. Ezért volt nekem mintaképem Zrínyi Ilona, mert ő minden rábízott feladatban helytállt. És ezért lett az én egyetlen regényem hősnője. Én átéltem, kicsiny voltomban, az ő küldetéses nagy sorsát. (Nem véletlen, hogy ez a könyvem eddig hét kiadást ért meg, és elérte a háromszázezer példányt.)

El kellett vállalnom Adyt, a nagybeteg zseni megtámasztását, megsegítésének feladatát. Elvállaltam, amikor döntenem kellett, melyik utat válasszam: az anyám akaratát vagy saját vágyaimat. Ez a habozás előzte a fellobbanó szerelmet, amelynek teljes lelki értelemben hamar át kellett adnom magam, amikor Ady soha nem ismétlődő szuggesztív lényének varázsát már átvettem. Soha el nem múló varázs, mert igaz volt. Ezt nemcsak én éreztem asszonyi, emberi és baráti mivoltomban, de minden igazi barátja, hívője átvette és megőrizte. Aki nem vette át, és elpártolt tőle, magára vessen.

Hiszen ő minden ösztönös és betegség okozta kényszerén túl tiszta ember volt. Én sohasem tudtam volna nem tiszta emberhez így kötődni. Soha. A tisztaság fogalmában benne van a jóság is. A jóság pedig nincs tisztaság nélkül. Ezt én akkor még nem tudtam az eszemmel, de ösztöneim erre rátaláltak. És erről a lényegről szól az Ember az embertelenségben. Ő az volt.

Hogy nem vállalhattam mellette mindvégig az ő megtámasztását, arról nem én tehetek. „Sohasem az ember a hibás, hanem valami más … valami, amit nem ismerünk.” (Ady: Veturia asszony halála.)

*

Az Élet helyett órák-ban megírtam, hogy 1914. január elsején bontottam fel eljegyzésemet Adyval. De ugyanakkor életre szóló barátságot kötöttünk. Ady már másnap, majd január 5-én táviratban sürgette Bölöniéknél találkozásunkat. És én „rabnő” létemre minden idegszálammal igyekeztem, hogy találkozásaink Adynak az Adriára való távozásáig létre is jöhessenek. Január 16-án kaptam Adytól a Talán Hellász küldött verset.

Asszony, szépséges és rontó,

Köszönöm, hogy fölébredtél nekem

S néhány boldog hetem

Úgy élhettem, mint egy szerelmes és bölcs.

Hellászi bölcsek és költők

Nagy életét élhettem egy kicsit,

Kiknek szivét viszik

Magasba: finom és rózsás hetérák.

Öledbe szent ájulásim,

Vagy Életről és Szépről dús viták,

Vagy csók-komédiák?

Nem tudom ma már, melyik volt több és szebb.

Mintha Hellász küldött volna,

Hogy hadd beszéljen egyszerre velem

A Nő, a Szerelem

S mannás ajkai a bölcseségnek.

Mindenkit el kell temetnem,

De Téged, az asszony-előkelőt,

Ha lesnek temetők,

Nem tudom, hogy kiként temesselek el.

Hellász – a szó és fogalom – nem került Ady élményversébe csak úgy véletlenül. Ő zilahi diákéveiben – amint tudjuk – áhítatos tanítványa volt Kincs Gyulának, ógörögmesterének. Szíve mélyéből szerette, és halálakor – 1916 januárjában – forrón elsiratta.

Ezzel az ógörög emlékkel „bocsátott el” engem maga mellől Ady.

*

Tudom, hogy nem az összes levél maradt meg nálam, amit Ady és Csinszka írt hozzám. Ez azért érthető, mert 1919 telén Bécsbe kellett menekülnöm az ellenforradalom üldözése elől, mivel Tanácsköztársaságunk alatt tollammal szolgáltam népünk forradalmi kultúráját. De azokból is több hiányzik, amelyeket én írtam Adyhoz. Azok csaknem mind, melyeket 1914 őszén és később küldtem Csucsára. Ugyanígy, sajnálatomra, eltűntek Csinszkához írt összes leveleim is – egy kivételével. A távirat mind elveszett, amiket én küldtem, és majdnem mind, amit én kaptam Adytól.

Adyhoz írt leveleimből és Ady hozzám írt leveleinek néhány sorából is csupán azt a nagyon kevés részletet hagytam ki, ami kizáróan személyes vonatkozású, és nem tartozik kapcsolatunk lényegére. Ahol kihagytam a szövegből, ott zárójeles három ponttal jeleztem azt.

A levelek akkori helyesírását a maira változtattam meg. Legtöbb levelemet, amelyeket Adyhoz 1914. október 19-ig írtam, ő maga őrizte meg érmindszenti levelesládájában. A Csinszkához írt egyetlen megmaradt levelemet Márffy Ödön özvegye adta el a Tudományos Akadémiának. Csinszkának egyik hozzám írt leveléről nem tudom, hogy miként és kihez került el tőlem, és ki adta el az Irodalmi Múzeumnak; ez szintén csak most jutott kezembe.

Ady és Csinszka nekem írt és nálam megmaradt leveleit az Élet helyett órák első megjelenése után, még a második világháború első évében magam ajándékoztam a Nemzeti Múzeum Széchényi Könyvtárának.

A debreceni Déri Múzeum is őrzi Ady hozzám írt egyik levelét, amely könyvem első kiadásában fakszimilében jelent meg, és ezenfelül azt a levélborítékot, amely az augusztus 9-én hozzám írt Ady-levélhez tartozik. Erre írta rá Ady saját kezével megjegyzését. Ezt most adtam közre először, és Adynak 1915. február 23-án kelt levelét, amelyet a Széchényi Könyvtár őriz, de csak most kaptam kézhez.

Végül idézem itt Adynak azt a levelezőlapon írt néhány sorát, amelyet közvetlenül eljegyzésünk felbontása után írhatott nekem. Ez Kozocsa Sándor birtokában van. A Magyar Könyvszemle 1969. évi 4. számában engedélyemmel ő közölte először.

A hozzám írt Ady- és Csinszka-leveleket és az én nekik írt leveleimet abban a sorrendben adom most közre, ahogy keltezésük szerint követik egymást. A versidézetek is ebbe a sorrendbe illeszkednek bele. Leveleink így éles megvilágításban tükrözik régmúlt életünk valóságát.

De ahol nekem cáfolnom kell egy-egy velem szemben kiókumlált vádat vagy téves állítást, ellenérveimet az egyes levelekhez tartozó megvilágításomban jegyeztem fel.

Köszönetet mondok leveleim szíves kézreadásáért Vitályos László és Láng József érdemes Ady-kutatóknak és a debreceni Déri Múzeum tudományos őreinek.

1980. JÚNIUS ÉS

1983. MÁJUS HAVÁBAN

{1} Király István Intés az őrzőkhöz – Ady költészete a világháború éveiben 1914–1918 című kétkötetes könyvét a Szépirodalmi Könyvkiadó adta ki 1982-ben.