Titus Petronius Arbiter

Trimalchio lakomája

FORDÍTOTTA:

Révai József

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Bevezetés

Trimalchio lakomája

Bevezetés

1.

Három jómadár, Encolpios, Ascyltos és Giton, sok hányattatás után megérkezik az egyik campaniai kisvárosba: a kalandorok nyilván a törvény elől szöknek, mert bizony rossz fát tettek a tűzre. Vezérüknek, Encolpiosnak van a legtöbb a rovásán: megszökött a vizsgálati fogságból, aztán a gladiátor-kaszárnyából, megölte egyik vendéglátó gazdáját, kínos kellemetlensége támadt valami mérges és bosszúálló asszonnyal, bűnt követett el a termékenység istene, Priapus ellen is, tetejébe pedig lopott, rabolt, sőt alapos a gyanú, hogy még gyilkosság is szárad a lelkén. Giton a szépfiú; a másik két kalandor azért csal, lop, rabol és ravaszkodik, hogy elnyerje a gyönyörű fiú kegyeit. Giton azonban nemcsak elkényeztetett és bájos szépfiú, hanem ravasz kölyök is: mind a két szélhámost az orránál fogva vezeti, két nyeregben ül egyszerre és pokoli kárörömmel élvezi, hogy azok féltékenységükben mennyit loholnak, költenek, küszködnek és verekszenek érte.

Nos, a két főcinkos, hogy pénzt szerezzen, hímzett köpenyt lop. Sietnek is a piacra eladni. Ott egy parasztasszony viselt ruhát kínál eladásra, ebben felismerik egyik elveszett ruhadarabjukat, amelynek csücskébe annak idején bevarrták aranyaikat. Megveszik a ruhát, megtalálják az aranyakat, de közben a parasztasszony férje a magáéra ismer a hímzett köpenyben és tolvajt kiált. Visszaadják a köpenyt és diadallal térnek meg szállásukra.

Azonban ott sincs nyugtuk: felkeresi őket Quartilla, Priapus papnője, akinek áldozatát szentségtörő módon megzavarták és elégtételt követel. Engesztelő büntetések ürügyén tomboló dorbézolást rendeznek, s végül fáradtan elalszanak. Közben két szír tolvaj belopódzik: hamarosan összevesznek a lopott holmin, feldöntik az asztalt, mire felébred a züllött társaság és folytatja a dőzsölést. Zenészek jönnek, majd Quartilla komikus szertartásokkal férjhez adja Gitonhoz kis szolgálóját, a hétéves Pannychist. Nyilván megzavarja őket a hatóság, mert éppen menekülésen jár az eszük, de ebben a pillanatban Agamemnonnak, a nagyképű egyetemi tanárnak a szolgája meghívja a hírhedt társaságot Trimalchiónak, a megtollasodott nagykereskedőnek a lakomájára. Elfogadják a meghívást, hiszen éppen kapóra jött nekik és elmennek Trimalchio palotájába; ott aztán egyik ámulatból a másikba esnek. Pazar fényűzés fogadja őket lépten-nyomon, a palota ura nem győzi fitogtatni gazdagságát és műveltségét, amiről azonban hamarosan kiderül, hogy a legszégyenletesebb műveletlenség, vagy ami ennél is rosszabb: félműveltség. Csodálatos, drága és meglepetésekkel tarkított ételsort esznek végig, lakoma közben pedig páratlanul mulatságos társalgásban van részük: a házigazda egykori rabszolgatársai, ezek a jellegzetesen kisvárosi iparosok és kisemberek, népies kiszólásokkal tarkított, ízes és tréfás beszélgetésekkel szórakoznak. A rabszolgákkal, szakácsokkal, szeletelőművészekkel, komédiásokkal együtt, akik a lakomán szerepelnek, a társadalom legalsó rétege ez és semmivel sem emelkedik ki belőle a lakomán szereplő két asszony sem: a házigazda felesége és a vendég kőfaragómester neje. De Trimalchio, a műveletlen milliomos, fölébe magasodik az egész társaságnak, mint valami torz és részeg szatír. A lakoma végén, mikor már mindenkit letepert az ital, az elázott házigazda behozatja és felolvastatja végrendeletét, csúf veszekedést csap a feleségével, majd sűrű könnyhullatás közben bíborpárnáira fekszik, mint valami ravatalra és rabszolgáival előre elsirattatja magát. Olyan fülsiketítő az ordítozás, hogy a kerületi tűzoltók, abban a hiszemben, hogy ég a ház, berohannak, csákányaikkal és fecskendőjükkel mindent tönkretesznek. A három jómadár felhasználja az alkalmat: faképnél hagyják barátjukat, Agamemnont és megszöknek.

Szállásukon aztán újra féltékenykedni kezdenek egymásra a szép Giton miatt; Ascyltos azt javasolja, hogy vágják ketté karddal a fiút s így osztozzanak meg rajta; végre azonban abban egyeznek meg, hogy Giton maga válasszon. Giton nem habozik: Ascyltost választja, mire Encolpios elkeseredik, katonának öltözik és meg akarja ölni vetélytársát. Azonban szerencsétlenségére útközben katonával találkozik, aki leleplezi és lefegyverzi. Belép a képtárba s megismerkedik egy vándorló fűzfapoétával, az öreg Eumolposszal, aki rossz verseiből tengeti életét; mindjárt rögtönöz is valami epikus verset Trója elfoglalásáról, de a hallgatóság úgy felháborodik, hogy meg akarja kövezni. Eumolpos menekül, de mintegy kárpótlásul elmeséli Encolpiosnak a pergamoni szépfiú csintalan történetét.

Encolpios most a fürdőbe megy, ott meglátja Gitont, hazacsalja a fogadóba s kibékül vele; sajnos, magukkal vitték Ascyltos ruháját is és most a szerencsétlen cimbora meztelenül szaladgál s keresi ruháját, az emberek nagy nevetségére. Végre valahogy felöltözik, megérkezik a fogadóba s ott aztán Eumolpos társaságában vad dorbézolás kezdődik, amelynek általános részegség és verekedés a vége. A nagy kavarodás után kibékülnek, mire Encolpios, Eumolpos és Giton hajóra száll; Ascyltost a faképnél hagyják. A hajón régi ellenségeikkel találkoznak, álcázni próbálják magukat, de felismerik őket, mire fő-fő ellenségük, a hajó parancsnoka, megkorbácsoltatja, sőt ki akarja végeztetni őket, de elkeseredett verekedés után mégis csak kibékülnek s a béke örömére nagy dáridót csapnak. Az öreg Eumolpos most apró tréfás verseket szaval, s a vidámság ébrentartására elmondja az efezusi hűtlen özvegy mulatságos történetét. Az ókori novellairodalom egyik legszebb gyöngyszeme ez a történet: Az efezusi özvegy annyira elkeseredett férje halálán, hogy étlen-szomjan a sírboltjában virrasztott és halálra szánta magát. A temető közelében katona őrizte egy keresztre feszített gonosztévő holttestét, amelyet a parancs értelmében nem volt szabad a keresztről levenni, nehogy rokonai végtisztességben részesíthessék. Nos, a katona unalmában érdeklődni kezdett a bánatos és böjtölő özvegy iránt, sikerült beszédbe elegyednie vele, majd udvarlásra került a sor, aztán ételt-italt hozatott az elcsigázott teremtésnek s végül mézes-mázos szavaival sikerült elcsábítania. Miközben azonban a sírboltban enyelgett a csinos és vigasztalhatatlan özveggyel, a rokonok ellopták a keresztről a gonosztevő holttestét. A katona, hogy a büntetéstől megmeneküljön, az özvegy mentő ötletére a meghalt férj holttestét kötözte fel a keresztre. Másnap aztán váltig csodálkozott a város népe, hogyan is jutott fel a keresztre a napokkal előbb elhalt férj holtteste.

Nemsokára vihar tör ki, a hajó elmerül, a parancsnok a tengerbe fullad, Encolpios és Giton összeölelkezve a hullámokba veti magát, azonban halászok kimentik őket, ők pedig kimentik a javíthatatlan Eumolpost, aki a halál torkában is verseket szaval.

Végül a díszes társaság a dél-itáliai Crotonba kerül; elhatározzák, hogy az örökségvadászok hiszékenységéből fognak megélni. Eumolpos az úton hosszú verset szaval, a városban pedig gazdag afrikainak adja ki magát s ezen a réven az örökségvadászok jóvoltából egyelőre pompásan élnek. Később Encolpios megismerkedik egy csinos asszonnyal s innen kezdve vége-hossza nincs körülötte a – gyakran túlságosan is csintalan – szerelmi bonyodalmaknak. Mivel azonban Eumolpos állítólagos hajója sehogy sem akar megérkezni Afrikából, a kalandorok már gyanúsaknak tűnnek fel; az öreg most ravaszul kivágja magát: végrendeletet irat, amelyben meghagyja, hogy vagyonát az örökösök csak azzal a feltétellel kaphatják meg halála után, ha holttestét felosztják maguk közt és az egész nép szeme láttára megeszik.

2.

Ez a vázlatos tartalma annak a nagyszabású „erkölcs-regénynek” – így szeretik nevezni –, amely Satyricon címen Petronius Arbiter neve alatt maradt ránk, sajnos, töredékesen. Mai terjedelme mindössze 141 fejezet: egy jókora kötet.

Ki volt az a Petronius Arbiter, akit a régi kéziratok e mulatságos mű szerzőjéül megjelölnek? Bizonyára mindenkinek élénken emlékezetében él az a Petronius, aki Sienkiewicz „Quo vadis”-ában szerepel, az előkelő, gazdag, művelt és szellemes római főúr, aki végül is kénytelen a császár parancsára öngyilkosságot elkövetni (Kr. u. 66.). Nos, Tacitus, a császárkor tragikus évtizedeinek történetírója, beszél történelmének XVI. könyvében egy Titus Petroniusról, aki Nero uralkodása alatt szerepelt. A tudományos kutatás mai állása szerint ez a Petronius a Satyricon szerzője.

Tacitus az említett könyvben mélységes szomorúsággal és vérző szívvel fog hozzá Nero ama kegyetlenkedéseinek elbeszéléséhez, amelyeknek az állam és a társadalom legkiválóbb férfiai, legragyogóbb szellemei áldozatul estek. Szinte egy időben pusztult el Annaeus Mela, Anicius Cerialis – aki pedig egy tanácsülésen azt indítványozta, hogy Nérónak, mint istennek emeljenek templomot az állam költségén –, továbbá Rufrius Crispinus és Titus Petronius. Miután Tacitus néhány fontos adatot közölt az első háromnak sorsáról, idézett könyvének 18. fejezetében rátér Petroniusra és részletes rajzát adja jellemének és elbeszéli halálának körülményeit is.

… Petronius valóságos típusa volt a dúsgazdag és művelt római nagyúrnak: mértéktelen az élvezetekben, kemény és szigorú a kötelességteljesítésben. A nappalt átaludta, éjjel társasági kötelezettségeinek tett eleget, vagy az élet örömeinek áldozott a maga palotájában. Míg mások kitartó munka árán szereztek nevet, addig ő semmittevéséről híresedett el s mégsem tartották züllöttnek vagy tékozlónak, mint másokat, hanem válogatottan finom ízlésű életművésznek. Szavait és tetteit természetes egyszerűség és egyenesség jellemezte; szabadon és minden tartózkodás nélkül beszélt és cselekedett s ennek a korabeli társaságra sajátos varázsa volt. Mint a kisázsiai Bithynia kormányzója, majd mint Róma egyik államelnöke, egész embernek, erélyes és kormányra termett férfinak mutatkozott. Azonban hivataloskodásának leteltével visszasüllyedt előbbi életmódjába, bár talán csak tettetésből mutatta magát léhának és züllöttnek, hogy Nero esetleges gyanúját elaltassa; mert a császárnak minden komoly ember gyanús volt. Így aztán sikerült beférkőznie Nero bizalmába: belső embere lett a császárnak s udvarában a finom ízlés mestere, mint Tacitus mondja: elegantiae arbiter. Mint afféle főudvarmester, ő szervezte és rendezte Nero mulatságait és tanácsa nélkül a császár nem tett egy lépést sem olyan dolgokban, amelyeknek megítéléséhez és értékeléséhez finom és kipróbált ízlésre volt szükség.

Ez a kivételes helyzete s Nero bizalma és ragaszkodása végül is felkeltette Tigellinusnak, a császár nagyravágyó kegyeltjének féltékenységét. Tigellinus jól tudta, hogy Néróban minden más szenvedélynél hatalmasabb a kegyetlenség és a bosszúállás, tehát ezeket akarta harcba vinni Petronius ellen.

Az első évben (Kr. u. 65) a Nero ellen szervezkedő Piso-féle összeesküvés felfedezésekor Flavius Scaevinus szenátor is a vádlottak közé került, egyik felszabadított rabszolgájának árulása miatt. Erről a Scaevinusról Tacitus azt mondja, hogy igazi epikureista módjára testestül-lelkestül a renyhe és léha életre adta magát; ez a jellemzés feltűnően összevág azzal, amit a kiváló történetíró Petroniusról mondott s így legalább is valószínűnek kell tartanunk Tigellinusnak azt a vádját, hogy valamiképpen neki is része volt a Piso-féle összeesküvésben. Bár az összeesküvést már elfojtották és részeseit kivégezték, Nero mégis inkább hitt az alattomos Tigellinus vádjának, mint Petronius régi barátságának, hiszen ekkor már mindenütt rémeket látott. Egyszerű és rövid volt az eljárás Petronius ellen: egyik rabszolgáját megvesztegették, ez aztán ellene vallott; cselédségét letartóztatták, neki magának pedig egyáltalán meg sem engedték a védekezést. Petronius éppen Cumaeban tartózkodott s ott kapta a császár parancsát, hogy nem szabad a városból távoznia. Már tudta, mi vár rá, tehát nem sokáig tűrte a bizonytalanságot jövője felől. Ismerte Nero módszerét: ilyen esetekben hamarosan megérkezett a császári parancs, hogy az illető azonnal legyen öngyilkos. Nem várta meg ezt a parancsot: most felébredt benne az éveken át elaltatott férfias erő s elhatározta, hogy öngyilkos lesz. Felnyittatta tehát ereit, majd leköttette s időnkint ismét eltávolította a kötéseket, közben pedig barátaival beszélgetett; de nem komoly tárgyakról s nem úgy, mintha erejét és nagyságát dicsekvőn mutogatni akarná; szó sem esett a filozófusok tanításáról és a lélek halhatatlanságáról: csak apró dalok és könnyelmű kis versek járták. Néhány szolgáját ajándékokkal halmozta el, néhányat véresre veretett. Aztán lakomához ült, majd álomra hajtotta fejét, hogy így öngyilkossága mintegy természetes halálnak tűnjék fel.

Még végrendeletében sem hízelgett Nérónak vagy Tigellinusnak, amit pedig a halálba hajszoltak nagyobbrészt megtettek: magasztaló szavakkal hódoltak gyilkosuknak s némelyek még vagyonuk egy részét is ráhagyományozták. Petronius másféle végrendeletet készített: apróra leírta Nero gazságait és fajtalankodásait, megnevezte a megrontott ifjakat és az elcsábított asszonyokat, aztán lepecsételte ezt az iratot és még halála pillanata előtt elküldte Nérónak. Végül összetörte pecsétgyűrűjét, nehogy valami gazság eszközéül használhassák.

Érdekesen egészíti ki Tacitus elbeszélését az idősebb Pliniusnak, a természettudósnak egy adata: Titus Petronius – mondja – a volt államelnök, halála órájában darabokra zúzott egy keleti achátból készült, százezreket érő merítőkanalat, nehogy Nero rátehesse kezét. Ez az utolsó, nagyúri cselekedet pompásan beleillik a Tacitustól megrajzolt Petronius-arcképbe.

3.

Hogy a Satyricon eredeti terjedelme mekkora lehetett, azt ma már nem tudjuk megállapítani s ebben a kérdésben minden feltevés és hozzávetés légüres térben mozog. Bizonyos csak annyi – az ókori kéziratok alapján –, hogy a ma meglévő töredékek az egész mű XIV., XV. és XVI. könyveiből valók. Lehet, hogy az eredeti mű mindössze tizenhat könyvből állt (az ókori művekkel kapcsolatban használt „könyv” megjelölés megfelel pl. egy mai regény nagyobb fejezetének), de meglehet, hogy nagyobb terjedelmű volt. Tartalmi átnézetünkből kiderül, hogy tárgyai igen sokfélék, de kiderül az is, hogy eseményanyaga nem egységes, hanem tarka-barka, igen változatos és magukban is önálló kalandok sorozata. Éppen ezért nem illeszthetjük bele az ókori regény műfajába, mert ennek jellegzetes váza az, hogy a szerelmeseket a végzet elszakítja egymástól s aztán a regény végén, hosszadalmas kalandok után, megint összekerülnek. Ilyesmiről a Satyriconban szó sincs; itt minden jelenet, minden kaland önálló is lehetne: mindegyik egy-egy emberi gyöngeséget, bűnt, aljasságot, jellemtelenséget pellengérez ki, tehát nyugodtan állíthatjuk, hogy a Satyricon, műfaja szerint, szatírák sorozata, vagy ha jobban tetszik, óriási méretű szatíra. A szatíra célja éppen az emberi és társadalmi hibák és bűnök kipellengérezése, és ha a Satyricon egyetlen ránk maradt összefüggő töredékét, a Trimalchio lakomáját elolvassuk, világosan felismerhetjük benne a szatíra jellegzetes elemeit és tulajdonságait.

A Satyricon XV. könyve, Trimalchio lakomája, mint említettem, egyetlen összefüggő része a nagy műnek. Ezen a könyvön az évszázadok csak kis hézagokat vágtak: majdnem teljes épségben maradt ránk. Itt igazán alkalmunk van bepillantani az író műhelyébe: az egész Satyricon szerkezete laza, aminthogy az efféle epizódos szatírasorozat nem is tömöríthető egységes és zárt egésszé, viszont a XV. könyv, a Lakoma szerkezetének felépítése páratlanul gondos és művészi. Egyetlen olvasásra megállapíthatjuk ennek a nagyszabású és önálló epizódnak szerkezeti tökéletességét.

A Lakoma hármas tagozása tökéletesen megfelel az ókori retorika követelményeinek. A retorika az ókorban nem csupán szónoklattan volt, hanem általában az írásművek elmélete: igazi író, aki számot tartott írói tekintélyre vagy sikerre, nem mellőzhette ezeket a szabályokat. A „bevezetés, tárgyalás, befejezés” hármas szerkezeti eleme is az ókori retorika elméletének egyik örökérvényű tétele. Nos, Petronius, a művelt író példásan tiszteletben tartotta a hármas tagozásnak ezt a klasszikus követelményét: a Lakoma szerkezete ezt világosan bizonyítja.

A bevezetés – öt fejezet – megismertet a helyzettel, a környezettel és a hangulattal, amelyben a lakoma majd lefolyik, főképpen pedig a főszeméllyel, Trimalchióval. Pompás az ellentét a félművelt házigazda és a furfangos, éles eszű és világjáró kalandorok között: a fényűző és dúsgazdag Trimalchio „szellemességeit” mindenki csodálja, magasztalja, megtapsolja, viszont a művelt világpolgárok szinte bárgyún viselkednek; csak tátják a szájukat, bámészkodnak és úgyszólván meg sem tudnak mukkanni. Ennek az ellentétnek kiélezése pompás szatírái fogás és mindenesetre kitűnően szolgálja a bevezetés célját: felkelti az érdeklődést a fejlemények iránt.

A befejezés – hét fejezet – már terjedelem tekintetében is eléggé arányos a bevezetéssel, de tárgyi szempontból is bizonyos párhuzamosságot mutat. Itt is fürdőbe megy a társaság, mint a bevezetésben: a bevezetés egyik jelenetében a kalandorok megijednek a falra festett kutyától, a befejezésben pedig Encolpios úgy megijed az igazi kutyától, hogy hanyatt vágódik és majdnem a lábát töri; a bevezetésben Trimalchio bíborruhákba pólyáltan, ünnepélyesen vonul be gyaloghintón, a befejezésben dagadó bíborpárnákon fekszik, szemfedővel letakarva, mintha már halott volna; a bevezetésben halk fuvolaszó kíséri a bevonulást, a befejezésben fülsiketítő zene harsogja a gyászindulót. Az egyensúlyt teljessé teszi a kalandorok megszökése, ami szerkezetileg megfelel a bevezetésben elhangzó meghívásnak, így a bevezetés és a befejezés arányossága és sok meglepő vonatkozása világosan mutatja az író művészi szándékosságát és tudatosságát, egyúttal pedig hangsúlyozza, hogy a Trimalchio lakomája, vagyis a Satyricon XV. könyve, valóban önálló és kerek egész.

Még szembetűnőbben mutatja ezt a „tárgyalás”, vagyis a tulajdonképpeni lakoma leírása. A Lakoma 53 fejezetéből{1} 12 esik a bevezetésre és befejezésre, 41 pedig a tárgyalásra; ez a 41 fejezet szinte világosan és természetesen oszlik hat jelenetre, amelyek közül az első három észrevehetőn különválik a második háromtól.

Az első jelenet (31–39. fejezet) az előételekkel kezdődik; már mindenki helyet foglalt, csak a házigazda hiányzik. Végre bevonul, szemkápráztató pompában s minden szava, minden mozdulata és intézkedése csak azt a célt szolgálja, hogy fitogtassa elképzelhetetlen gazdagságát és úgynevezett szellemességét. De tudományával is el akarja kápráztatni vendégeit, s erre a legjobb alkalom az első fogás, amelyben a szakácsművész válogatott ételekből megalkotta az eget, földet és az állatkör jegyeit. Trimalchio aztán megmagyarázza az egészet, a félművelt ember jellegzetes tudálékosságával. Ennek a jelenetnek legtalálóbban az „asztrológia” nevet adhatjuk.

Páratlanul színes és mozgalmas a második jelenet (40–41), amelynek legjobb neve a „vadászat” lehetne. Kutyaugatás hallatszik, vadászok rohannak be, majd óriási tálcán egészben sült hatalmas vadkant szolgálnak fel; szájában datolyás kosárkák, körülötte süteményből készült malacok; felvágják az oldalát, mire fenyőmadarak röppennek ki belőle; madarászok jönnek, összefogdossák a madarakat és szétosztják a vendégeknek. Csak milliomosok és császárok engedhették meg maguknak az efféle pazar fogást, mert tízezrekbe került; de Trimalchio éppen azt akarta megmutatni, hogy neki erre is telik, egyúttal pedig megmutatta mesteri találékonyságát a ravasz fogások és meglepetések kieszelésében.

{1} Ez a rész a Satyriconnak a 26. fejezetétől a 78. fejezetéig tart, így jön ki a bevezetésben említett 53 fejezet. Ezért tartanak a jelenetek pl. 47-58, 59–65, 65–71. fejezetig.