Zane Grey

Vadnyugaton

Regény

Fordította

Nagy Bálint

fapadoskonyv.hu

Tisztára mosom a nevem!

Északról, a fenyegető Mogollonok mély, vad hegyszorosaitól be egészen a Painted sivatag csillogó síkságáig gyilkoltak és raboltak a marhatolvajok, mialatt az Arizona vészjóslóan hömpölygött.

Csak egy embernek volt bátorsága, ahhoz illő fegyvere és elszántsága, s kényszerítő oka, hogy elűzze ezt a söpredéket – ezt a férfiút Jim Lacynek hívták.

A törvény mindkét oldalán állók egyaránt üldözték Jim Lacyt, azaz Texas Jacket, illetve Nevadát, aki csak egyet akart:

„Élve vagy halva – tisztára mosni a nevem!”

ELSŐ FEJEZET

Miközben megsarkantyúzott lova kivágtatott az útra, Nevada hátrapillantott. A tömegen át tört résen visszatekintve élesen látta azt a közt, amelyben a három férfi élettelenül hevert. Fegyverének kék füstje lassan gomolygott a magasba, majd tovaszállt. Ben Ide kővé dermedt arca sápadtan fehérlett a napfényben.

– A viszontlátásra, cimbora! – kiáltotta oda rekedten Nevada, és felállt a kengyelben, hogy feje fölött meglobogtassa sombreróját. Ez, úgy gondolta, örökre szóló búcsú a barátjától, aki megmentette, segített rajta, visszaadta a becsületét, s akit testvéreként szeretett.

Aztán Nevada az agyagsárga út felé fordult, amelyen lova most lefele vágtatott és újra elfogta az a félelmetes, szörnyű hangulat, amelyet egy pillanatra elhessentett ez a felemelő érzés.

Volt valami meghittség és derű abban, ahogy gyorslábú lován szélsebesen száguldott a mindentudó komor hegyek felé. Milyen sokszor vágott arcába az a csípős szél, miközben kockán forgott az élete! Most azonban nem a félelem, sem az élethez való ragaszkodás késztette menekülésre.

Nevada villámgyorsan tért le az útról, s vágtatott ki a ranch nyitott hátsó kapuján a vadzsálya borította rétre. Valósággal repült a tó mentén húzódó ösvényen. Egyfelől a zöld víztükör, másfelől a szürkés vadzsályaszőnyeg ködlött. Még a kanyargó ösvényt sem látta vérbeborult tekintete. Már nem volt szükség erre a nyaktörő vágtára. Bár meglehet, hogy a törvény emberei a sarkában lesznek, mint ahogy éveken át tették, de ez a gondolat csak egy pillanatra merült fel benne.

Feldúlt lelkiállapotában jól esett a ló sebes, erőteljes vágtája. Gondolatok, érzések, benyomások merültek fel benne azzal a már ismert lelki undorral együtt, amely mindig elfogta, valahányszor embervért ontott. És ez az érzés most még jobban elhatalmasodott rajta, mint valaha.

A ló vadul vágtatott az enyhén dombos-völgyes terepen, az ide-oda kanyargó ösvényen, árkokon ugratott át, eltűnt, majd felkapaszkodott a vízmosásokból Nevada minden porcikáját igénybe vette. Olyan volt az egész, mint valami örült menekülés önmaga elől. Nekihevülten, verejtékben úszva, fokozatosan adta át magát, az egész valóját, teljesítőképességét igénybe vevő erőpróbának.

Öt mérföldnyi vágta után ló és lovasa átkerült a tó túlsó partjára. Itt az ösvény finom homokon kanyargott tova, és a ló a vágtából ügetésre váltva, most a tó mentén haladt, ahol a déli verőfény már megolvasztotta a jeget. Nevadában enyhülni kezdett a feszültség. Látta a lovak mély patkónyomait a part mentén, bent a jégen pedig a hosszú karcolásokat és vágásokat, ahol ő és Ben, meg a kiszabadított banditák elfogták a még egyszer nekiiramodó, majd elvágódó hatalmas, vad csődört, Kalifornia Redet. Nevada nem tudott másra gondolni, és ujjongott magában, miközben elhaladt ama hely mellett, ahol ezzel a nem mindennapi szerencsés fogással Ben Ide foglyul ejtette a vadlovat.

Micsoda különös játéka a sorsnak! Milyen bolond is volt Ben, amikor alkut kötött az elfogott marhatolvajokkal, hogy szabadon bocsátja őket, ha segítenek neki foglyul ejteni a vörös csődört. Örült alku volt ez, de Nevada csak még jobban megszerette érte Bent. Mert Ben vérbeli vadlóvadász volt.

Nevada elérte a meredek partot, ahol a Forlorn River a tóba szakadt, és felkaptatott a hirtelen emelkedő ösvényen ahhoz a facsoporthoz és kunyhóhoz, ahol ő és Ben boldog magányban éltek. Ben, a Tule Lake-i gazdag marhatenyésztő kitagadott fia – és ő, a hol bolyongó, hol menekülő, magános puskás ember, akitől Ben egyetlen dolgot kérdezett, és máris befogadta.

– Honnan jössz? – kérdezte Ben.

– Nevadából – hangzott a válasz. És ez maradt az egyetlen név, amelyen őt Ben mindvégig ismerte.

Most pedig mindennek vége. Nevada leugrott az izzadt, ziháló lóról.

– Nos, Baldy – mondta, odadobva a kantárszárat –, megérkeztünk. Gondolom, egérutat nyertünk. – Bánatosan telepedett le a tornác lépcsőjére, hátralökte sombreróját és ujjaival csapzott hajába túrt, hogy hátrasimítsa forró homlokáról. Átbámult a tó fölött azokra a távoli lankán szürkéllő foltokra, amelyek a Blaine Ranch kunyhói és istállói voltak.

Még egyszer utoljára megrázta a gyomrától a szívéhez felkúszó, dermesztő és émelyítő undor, majd lassan felengedett a szorítása és szelídebb emberi érzéseknek adta át a helyet. Talán jobb lett volna, ha az az iménti nyomasztó dermedtsége nem enged fel, mert így valami lassan elhatalmasodó fájdalom váltotta föl.

„Azt hiszem, nem búslakodhatom itt bagoly módjára – morfondírozott magában, miközben felemelkedett. – Egy bizonyos, ami megtörtént, az megtörtént, s nem is kívánnék rajta változtatni… Drága, öreg Ben!”

De arra már nem tudta rászánni magát, hogy azon nyomban benyisson a kunyhóba, ahol megtanulta, mi az igazi barátság.

– Mióta élek, ő volt az egyetlen barátom, kivéve egy-két paripát. Nos, Ben nevéről lemostuk a mocskot, Istennek hála. Az öreg Amos Ide most már tudja az igazságot, s bocsánatot kell kérnie Bentől. Haj, Uramisten, milyen jó is lesz az! De Ben sohasem fogja ezt az öreg orra alá dörzsölni. Most majd jóra fordul a sorsa. Hart Blaine is megtudja majd, és ő is átlátogat a fiúhoz… Mind térden csúszhatnak előtte azok, akik Bent marhatolvajnak kiáltották ki. Most aztán Ben feleségül veheti Inát és gazdag ember lesz. Övé a Kalifornia Red is, s igazán boldog lehet.

A tóról Nevada tekintete elkalandozott a Forlorn Riveren túl oly magányosan emelkedő, szürke zsályával borított dombok, a sötétlő hegyláncok mögött rejtőző tájak, a vadon felé, ahonnan jött, s ahova most vissza kell térnie. Vissza abba a zord életbe, a nyomorúságos sorsba, lecsúszott férfiak és nők faragatlan bizalmaskodásai közé. Nevada határvidékére, ahol neve oly hírhedt volt, ahol sohasem tudta biztonságban lehunyni szemét, és kesztyűt sem hordhatott puskát szorongató kezén. De ebben a pillanatban Nevada nem sajnált semmit. Bátorsággal és lelkesedéssel töltötte el az a felemelő tudat, hogy lerótta barátja iránti tartozását. Megmentette a börtöntől Bent, lemosta nevéről a gyalázatot, visszaadta őt Ina Blaine-nek, és elpusztította ellenségeit. Bármily gonosz lett volna is élete folyamán Nevada, mielőtt összetalálkozott Bennel, s bármennyire magányos és keserves is lesz számára a jövő, semmi sem halványíthatja el, se nem kisebbítheti az általa tett szolgálat jóleső érzését és dicsőségét.

Nevada belépett a kunyhóba. Azt hitte, hogy úgy találja, mint mindig, felsúrolva, tisztán, otthonosan. Odabent azonban megdöbbentő rendetlenség fogadta. Durva kezek kutattak át mindent. Az álseriffek, akik Less Setter jeladására termettek itt, hogy letartóztassák Bent, nem átalltak rablásra vetemedni. Nyilvánvalóan ők dúlták fel a kunyhót, pénz és értékes holmi után kutatva.

Nevada elgondolkozva szemlélte a felfordulást.

– Nos – dörmögte komoran –, azt hiszem, Less Setter sem teszi be többé ide a lábát, de máshová sem egyhamar, az ördögfajzat!

Ezek után Nevada hosszú léptekkel sietett le az ösvényen a kerítéshez. Lovak álldogáltak ott az itatóvályúnál. Megfogott egyet, és miután felkötötte rá a málhanyerget s rá málháit, visszatért a kunyhóba. Itt sietve összeszedte holmiját, az élelmet, pokrócokat, lőszert. Majd lóra szállt, maga elé terelte a málhás lovat, s leereszkedett a Forlorn River sekély gázlójához.

„Ben bizonyára úgy őrzi meg ezt a ranchot, amilyen volt – tűnődött magában. – És gyakran ellátogat majd ide.”

Forró könnyek peregtek szeméből, az első könnycseppek, amelyeket távoli, homályos gyermekkora óta hullatott. Hasztalan nézett vissza a fák között félig elrejtett szürke kunyhóra, nem látott belőle semmit. Miközben felfelé poroszkált a patak mentén, könnyei felszáradtak, és megpillantotta a legelőt, ahol a Bennel közös tulajdonát képező lovak felkapták fejüket, hogy szemügyre vegyék, és odanyerítettek neki. A magányos folyó fölötti hegygerincről még egyszer utoljára visszanézett a kunyhóra. Valami, az értelemnél is megbízhatóbb sejtelem azt súgta neki, hogy soha többé nem látja viszont. Fájdalmas pillanat volt. Egy ajtócska pattant fel az emlékezetében, amelynek eddig oly makacsul ellenállt, mert amikor búcsút intett a kunyhónak, nemcsak barátjától, hanem egész addigi élete legdrágább élményétől, Hettie Ide-től is búcsúzott.

Nevada istenhozzádot intett, gondolataiba temetkezve poroszkált tovább, észre sem véve a tovatűnő mérföldeket és órákat. A napnyugta döbbentette rá, hogy közeleg az éjszaka, és táborhelyet kell keresnie maga és az állatok számára.

Átkelt a folyón, amely itt sekély és arasznyi széles volt, és megitatta a lovakat. A túlsó parton leszállt a nyeregből, megtöltötte vizestömlőjét meg a kulacsát. Aztán megint lóra ült, s lekanyarodott a folyó menti ösvényről, hogy egy félreeső zugot keressen. Ismerte a vidéket, és nemsokára völgyre bukkant, amelyen egy darabig fölfelé lovagolt. Ott nem volt víz, és ösvény sem. Miután keresztülléptetett a homályba boruló völgyet elzáró, nyúlánk tölgyek sűrű ligetén, pázsitos mélyedésben állapodott meg, és tábort ütött.

Szigorúan nevelt lovai nem kószálnak el a füves helyről, és vajmi csekély a veszélye annak, hogy lovas emberek megpillanthassák a tábortüzet. Milyen furcsa érzés volt újra egyedül lenni! Pedig ilyen magányosan élte le eddigi élete nagy részét, mielőtt összekerült Bem Ide-del. Nevada karja időnként tehetetlenül hanyatlott le, s mozdulatlanul állt vagy üldögélt egy darabig, a múlton merengve.

A lelkét eltöltő nyugtalanság ellenére éhes volt, és bőségesen evett. Mire a tábor körül munkáját befejezte, leszállt a koromsötét, csillagtalan éj.

Aztán eljött az az óra, amelytől irtózott. A tábortűz melletti óra, amikor a néma csend és a magány, nyomasztó súllyal nehezedett rá. Magányos útjain ez mindig is így volt, de most mérhetetlenül súlyosabbnak és szokatlanabbnak érezte. Valami, amit maga sem értett, megváltoztatta őt, értelmét élesebbé tette, érzelmeit felfokozta. Valami roppant nagy dolog lépett be az életébe. Most döbbent erre rá.

Az éjszaka csöndes és hideg volt. Néhány magányos bogárka, amely eddig átvészelte a fagyot, bánatosan zümmögött. Időnként a prérifarkasok komor üvöltése hallatszott. Más nesz nem zavarta a csöndet, a szél sem rezdült.

Nevada indián módra keresztbe font lábbal ült a tábortűz mellett. Ez parányi volt, de ontotta a meleget. Az apróra tördelt, száraz, kemény tölgygallyak izzó széndarabokként vöröslöttek. Nevada nyitott tenyerét a meleg felé tartotta, régi kedves és megnyugtató szokása volt. Irtózott leheveredni a már elkészített fekhelyére, mert tudta, hogy azonnal elalszik, s ha felébred az éjszaka folyamán, nyomasztóan hat rá a magány és a csend. Minél tovább virraszt, annál gyorsabban szállnak tova az éjszakának hátralevő órái. No meg a tábortüzet is bajtársának érezte. Izzott és sziporkázott. Mintha élőlény volna, amely szeretné felvidítani őt.

Egyszer csak élesen kirajzolódott előtte Hettie Ide arca ahol arany, hol vörösen izzó parázsban. Ott ragyogott a lány aranyló hajkoronájától övezett fiatal arca, komoly, szürke szeme és határozott vonalú, édes ajka. Sokkal érettebbnek tűnt, mint egy tizenhat éves leány – bátornak, erősnek és állhatatosnak.

Különös és döbbenetes volt arra gondolni, hogy ő, Nevada csókolta azt az édes ajkat, és az is az övét. S ez az arc odasimult a keblére, és ez a szőke haj az arcát simogatta. Mostantól minduntalan elébe tűnik majd jövő vándorútjain a tábortűz parazsában.

– Hettie, Hettie – suttogta bánatosan –, te még gyermek vagy, s bizonyára elfelejtesz. Örvendek, hogy Ben sosem tudta meg a mi titkunkat. A mai lövöldözés után biztosan minden kiderül. És te meg Ben megtudjátok, hogy én vagyok Jim Lacy!… Ó, bár titokban tudtam volna tartani, akkor sohasem derült volna ki, hogy rossz útra tévedtem! S hej, nem akad majd senki, aki megmondaná nektek, hogy soha többé nem tudok rossz ember lenni!

Így siratta önmagát Nevada, míg a lángok közt izzó bűvös arc meg nem enyhült, s szeretettel és megértően nem ragyogott reá. Ez volt az a pillanat, amikor Nevada szerelme az áldozatvállalásig fokozódott, amikor örökre elvetette a reményt, hogy övé lehet a lány, s amikor rádöbbent, hogy nem maradt egyebe, csak dicsősége és az ábrándvilága, s hogy megváltozott lelkével hű kell, hogy maradjon ahhoz a leányhoz, aki szereti őt és bízik benne.

Ott a tábortűz mellett Nevadát cserbenhagyta a bátorsága. Eddig nem döbbent rá, hogy milyen döntő volt az a pillanat, amikor Hettie és ő minden hátsó gondolat nélkül bekanyarodtak a szurdokba, s egymás karjában találták magukat. Mi történhetett volna! De az is csak egy álom volt. Ám Nevada tudta, hogy ő álmodta azt, hitt benne s rabul ejtette. És egy szép napon eltemethette volna a múltat, még a saját nevét is, és megragadhatta volna a boldogságot, amit Hettie ölelése ígért neki. Ben örömmel fogadta volna testvéréül. De vajon, ha eltitkolja igazi nevét, s Nevada jellemét ölti magára, hű tudott volna-e maradni ahhoz a lelkülethez, amelyet Ben és Hettie keltett életre benne? Most döbbent rá, hogy soha többé nem tudna hazugságban élni. És bár nem sokat törődött volna Bennel, mégsem szerette volna, hogy Hettie megtudja, hogy ő volt a Lineville-től Nevada sivatagján túl, egészen Tombstone-ig hírhedt Jim Lacy.

– Azt hiszem, jobb ez így – dörmögte Nevada, miközben a tábortűz ropogását hallgatta. – Csak Hettie meg ne tudná az igazi nevem.

A leány elvesztése elviselhetetlennek tűnt számára. Anélkül, hogy tudatára ébredt volna, boldog lett. A barátság, szerelem és bizalom lépcsőfokain kimászott a pokolból. Átalakult. Soha többé nem tud visszatérni, nem tudja meg nem történtté tenni a véres tettet, mellyel megmentette barátját a könyörtelen gonosztevő árulásától. Amit tett, azzal megmentette a Blaine-eket és az Ide-okat az anyagi romlástól, s Inát és Hettie-t valami kétségtelenül még sokkal rosszabbtól. Mert az ördögien ravasz Setter jól készítette elő haditervét.

Nevada fedetlen feje a tábortűz fölé hajolt, erős zokogás rázta meg. – Belepusztulok, hogy elveszítem őt! – mormogta fogcsikorgatva. – Nem, ezt nem tudom elviselni!

Csupán azért kúszott be takarói közé éjfélkor, mert a belsejében lezajló harc minden erejét felmorzsolta. Az álom jótékony feledéssel ajándékozta meg. Ám a hűvös hajnallal visszatért a lelkében dúló küzdelem, s az a felismerés, hogy ettől immár sohasem lesz szabadulása.

Szenvedett, mert Hettie Ide szerelme nélkül nem tudott boldog lenni. Anélkül, hogy ne látná őt, a mosolya nélkül, az érintése nélkül. Halálosan sebzett vadként valami eldugott rejtekhelyet kívánt magának, s a legszívesebben a halált választotta volna. Szerette volna belevetni magát megint a határ menti egykori féktelen életmódba, halált osztva és halállal dacolva, azok között a törvényen kívüli emberek között, akik őt is romlásba vitték.

Ám szakítani mindazzal, ami történt, már semmiképpen sem tudott. Pokoli ellentmondásnak tűnt, hogy valahányszor Ben boldogságára gondolt, amelyet az neki köszönhetett, éppoly végtelen örömérzés töltötte el, mint amekkora bánat a saját vesztesége fölött. Aztán meg Hettie szerelme, ölelő karja, iránta tanúsított bizalma káprázatos magasságokba emelte, mindörökre odabilincselte, s arra késztette, hogy küzdjön azért, amit a lány teremtett meg benne. Sokkal nagyobb adósság terhelte önmagával szemben, mint Ben irányában. Erre nem a szerelem, hanem a bizalom kötelezte. Hettie megtanította hinni önmagában, s ez az újjászületett, átalakult énje oly kényszerítő erejűnek, oly titokzatosnak tűnt.

– Baldy, kemény harcot kell megvívnom – mondta lovának, mialatt nyeregbe vetette magát. – Eldugott ösvényeken kell járnunk. Ott kell élelmet, éjszakai nyugalmat találnunk, ahol biztonságban meghúzhatjuk magunkat. Lehet, hogy idő múltával átvághatunk majd a sivatagon Arizonába, hogy becsületes munkát találjunk. De az égre mondom, ha egész életemben bujdosnom kell is, ha nyomorúságos létem utolsó pillanatáig Jim Lacy kell, hogy maradjak – akkor is hű maradok ahhoz, ami a szívemben él, a Nevada névhez, melyet Ben Ide adott nekem, mert ezen a néven férfiként kiérdemeltem Hettie Ide bizalmát.

Aznap Nevada nagy utat tett meg a csordák kanyargó ösvényein, völgyeken, hegyszorosokon keresztül. Lassanként mind magasabban fekvő tájakra jutott, a cédrusok és píneák világába.

Messze fölötte fekete törzsű erdők koszorúzta hegyek emelkedtek, azokon is túl hólepte csúcsok vonulata csillogott. Elkerülte azt a néhány marhatenyésztő ranchot, amely a tágasabb völgyekbe fészkelte be magát. A keményre taposott ösvényeken nem hagyott nyomot a lova patája. Szürkületkor sziklák övezte magányos szurdokban táborozott le, melynek pázsitos rétjét csörgedező patak zenéje töltötte be.

Ezen a napon végtelennek tűntek a mérföldek s a lovon töltött órák. A letáborozásnak ló és gazdája egyaránt örült. Egy farkas elnyújtott gyászos és vad üvöltése félelmetes üdvözletként ütötte meg a tábortűz mellé telepedő Nevada fülét. Magányos szürke farkas kereste a párját! Panaszos üvöltése egybefonódott az ő szíve bánatával. Maga is magányos farkas, akihez a természet még kegyetlenebb volt.

És ismét előtűnt az édes arc. Nagy, kérdő, szürke szeme ott ragyogott, izzott, tündökölt a tábortűz fehéren-vörösen lobogó lángjai közt.

Másnap felkapaszkodott arra a vízválasztóra, mely a vadzsálya és erdő borította vidék és a túloldali sivatag között emelkedett. A hegyvonulaton alacsony, széles hágó vezetett át. lóháton könnyen keresztül lehetett jutni, bár az ösvény kanyargós volt és göröngyös. Az a körülmény, hogy csordának semmi nyomát sem mutatta az út, gonosz mosolyt csalt Nevada arcára. Tudta ő, hogy miért nem lelhető fel itt egyetlen nyom sem, míg délebbre egy sziklás, mély, nagyon nehezen járható hegyszorosban annál több akad. Kevés, csordákat vásárló vagy eladó marhatenyésztő közlekedett ezen a vízválasztó hegységen keresztül.

Egy füves hegynyeregről, melyen az ősz vadvirágai még ragyogóan virítottak, letekintett a hegylánc szakadékos lejtőjén, Kalifornia kanyonokban és cédruserdőkben gazdag sávjára, s ellátott a zordon, vad és fenséges Nevada határáig. Végeláthatatlanul nyújtózkodott a szürke és sárga sivatag szétterülő s távoli ködbe vesző hullámaival a kopár hegyláncok felé. A táj bizonyos értelemben olyan volt, mint az ő jövője – ahogyan elképzelte.

Miközben tekintete mély szomorúsággal végigsuhant e félelmetes és egyhangúan kopár táj fölött, egész mivoltát és értelmét megrázó, elemi erejű dac vette hatalmába.

Mennyire megszerette a mögötte elterülő, illatos zsálya borította vidéket! A sivatag azonban kemény volt, keserű, kegyetlen, akárcsak azok az emberek, akiket nevelt. Irtózott visszatérni hozzá. Csakhogy e tájon kívül sehol másutt nem találhatott menedéket, hacsak a napfényben úszó, messzi Arizonában nem. És mégis furcsa érzés, hogy ez a vad Nevada valami nyers, halálos és dacos mélységet szólaltatott meg benne.

„Azt hiszem, egy ideig valamelyik kanyonban húzódom meg” – töprengett.

Elindult lefelé a hegyélről, és nemsokára eltűnt a tekintete elől a lent húzódó völgy, s a túloldalon égnek meredő hegyi táj.

Az ösvény fel és le kanyargott bozótos partjai között, idő koptatta sziklaszorosokon keresztül, cédrus övezte tájakon mind tovább, ki a hegyormok világából.

Mielőtt elérte volna a hosszú lejtő alját, hegyi patak álmosító zümmögése ütötte meg a fülét, és letérve a csapásról, a szinte járhatatlan terepen szűk kanyon szélére ért, ahol egy zuhatag morajlása fogadta. Talán egy mérföldnyinél is többet gyalogolt, kantárszáron vezetve lovait, míg rést talált a kanyon falán, amelyen át leereszkedhetett a szakadék mélyére.

Itt igazán magányos rejtekhelyre talált. Legelő és fa volt bőven, őz- és egyéb vadnyom biztosította arról, hogy hússal is elláthatja magát. Keskeny, védőleg előrehajló falszakasza a kanyonnak, ahol a gyapotfák még mindig zöldek meg aranysárgák voltak, és a fű gazdagon sarjadt, valamint a patak partja a legalkalmasabb táborhelynek ígérkezett.

Így hát leszedte a lovak hátáról a málhát, kényelmesen, el-elgondolkodva, mint aki mit sem törődik az idővel, és hozzálátott a lakóhely készítéséhez itt, a vadonban. Kisfiú kora óta végtelenül élvezte az effajta munkát. Életében sohasem volt ennyire szüksége a magányra, mint most.

Nevada nem számolta a napokat és éjeket. Ezek úgy tűntek tova, mint az álom. Bebarangolta a kanyont puskával a vállán, s igazán csak akkor használta, ha húsra volt szüksége. Órák hosszat elüldögélt egy-egy napfényben úszó tisztáson, átadva magát az emlékeinek. Lovai elhíztak és ellustultak. A napokból hetek lettek. A gyapotfák elhullatták lombjaikat és aranysárga takaróval borították a földet. Az éjszakák hidegek lettek, és a szél gyászosan süvített a fák között…

Ám beköszöntött az az idő, amikor a magány elviselhetetlenné válik. Nevada tudta, ha tovább tengődik itt, beleőrül. Miközben Hettie Ide-ról meg Benről és életének erről a gyönyörű és felemelő korszakáról álmodozott, furcsa, sötét hangulat lett úrrá fölötte, s mindazok, akiket valaha megölt, visszajártak hozzá. Ezt a lelkiállapotot már korábbról is ismerte Nevada, egyetlen gyógyír ilyenkor az ital, a munka, a tevékeny élet volt, az emberek között való elvegyülés, a hangok zsongása. Még a legzüllöttebb férfiak és nők társasága is menekvést jelentett volna számára nyugtalanító agyrémeitől.

Komoran végiglatolgatott mindent. Bár azt hitte, hogy beéri önmagával, rájött, hogy ennek is megvannak a korlátai. Nem tud tovább élni ebben a teljes magányban, mely elsorvasztja a testet, s napról napra mind mélyebben belesüppeszti beteges lelkiállapotába. Még az is megkönnyebbülést jelentett számára, ha egykori baráti köreit idézte emlékezetébe. Mégis rettegve gondolt rá, hogy sorsa elkerülhetetlenül visszakényszeríti régi életébe.

– Azt hiszem, ideje hogy bevalljam magamnak – dörmögte. – Magamnak nem hazudhatok tovább, ha Hettie-nek hazudtam is. Megváltoztam. Napról napra mindinkább megváltozom. Annyi bizonyos, hogy nem ismerek önmagamra, s az előttem álló átkozott élettől iszonyodom. Mitévő legyek? Mondjuk, találok valami becsületes munkát valahol messze innen. Talán Arizonában, ahol a legkevésbé ismernek. Ezt várná el tőlem Hettie is. Ő biztos abban, hogy ezt fogom tenni… És Istenemre mondom, így teszek!… De Hettie és Ben érdekében, magammal mit sem törődve, el kell rejtőznöm, míg a legutóbbi lövöldözés elfelejtődik. Ha reám bukkannának és felismernének, mint Jim Lacyt – nagy baj lenne. És ha erre valaki rájönne, olyan dolgok derülnének ki, amelyekről ha Hettie Ide tudomást szerezne, talán belehalna.