Teng Hsziao-Ping

Válogatott

beszédek

1975-1982

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Az egész pártnak az általános helyzetre kell a figyelmét összpontosítania, s fel kell lendítenie a népgazdaságot

Néhány vélemény az ipar fejlesztésével kapcsolatban

Minden területen rendezésre van szükség

A „két bármit” tézise nem marxista tétel

Becsüljük meg a tudást és a tehetséget

A hadseregnek az oktatást és a kiképzést stratégiai fontosságúnak kell tekintenie

Hogyan szüntessük meg a felfordulást az oktatásügyben, s hogyan térjünk vissza a normális kerékvágásba?

Megnyitó az országos tudományos értekezleten

Tartsunk ki a munka szerinti elosztás elve mellett

Emeljük magasra Mao Ce-tung eszméinek zászlaját, tartsunk ki a tényekhez való ragaszkodás mellett

A munkásosztálynak nagyban hozzá kell járulnia a négy modernizálás megvalósításához

Üdvözlő beszéd a kínai irodalmi és művészeti dolgozók IV. kongresszusán

A vezetőknek élen kell járniuk a párt jó hagyományainak ápolásában

Megjegyzések a „Határozat a párt felszabadulás utáni történetének néhány kérdéséről” című dokumentum tervezetéhez

A parasztpolitikáról

A párt- és az államvezetés rendszerének reformjáról

Válaszok Oriana Fallaci újságírónő kérdéseire

Felszólalás a párt XI. kongresszusán választott Központi Bizottság 6. plénumának záróülésén

Az idős káderek első számú feladata a középkorú és a fiatal káderek kiemelése

Beszélgetés az eszmei front kérdéseiről

Az apparátus racionalizálása felér egy forradalommal

Mérjünk határozott csapást a gazdasági bűnözésre

Az egész pártnak az általános helyzetre kell a figyelmét összpontosítania, s fel kell lendítenie a népgazdaságot

Beszéd a tartományi jogú városi, illetve autonóm területi pártbizottságok ipari munkáért felelős titkárainak értekezletén
1975. március 5.

Országunkban olyan helyzet alakult ki, amellyel az egész pártnak foglalkoznia kell. Mi jellemzi azt a helyzetet? A kormánynak az Országos Népi Gyűlés 3. és 4. ülésszakán tartott beszámolói fejtették ki a népgazdaság fejlesztésének kétlépcsős elképzelését: az első szakasz 1980-ig tart, ez alatt az idő alatt független, viszonylag teljes ipari és népgazdasági rendszert kell kiépíteni; a második szakasz az ezredfordulóig tart, vagyis mostantól számítva negyedszázadunk van rá, hogy hazánkat korszerű mezőgazdasággal, iparral, honvédelemmel, valamint tudománnyal és technikával rendelkező szocialista nagyhatalommá tegyük. Az egész pártnak, az egész országnak e hatalmas cél megvalósításáért kell küzdenie. Ez jellemzi az általános helyzetet.

Mao elnök azt mondotta, meg kell ragadni a forradalmat, a termelést, a munkát, a háborúra való felkészülést. Úgy hírlik, ma egyes elvtársak csak a forradalom megragadására vállalkoznak, a termelésére nem. Azt mondják: „Aki a forradalmat ragadja meg, nem kockáztat; aki a termelést ragadja meg, könnyen ráfázhat.” Ez az okoskodás teljesen elhibázott. Milyen is ma a termelés helyzete? A mezőgazdaságban még viszonylag jobban állunk, de egy főre országosan csak 304,5 kg élelmiszergabona jut, a tartalék gabona sem valami sok, a parasztoknak alig van valami jövedelmük. Amit az iparban tapasztalunk, arra valóban érdemes odafigyelnünk. Nem használjuk ki a meglevő termelési kapacitásunkat. Az ipar tavalyi termelési eredményeivel nem lehetünk megelégedve. Idén a negyedik ötéves terv utolsó évében járunk. Ha a termelést most nem sikerül egyenesbe hoznunk, ez feltétlenül kihat majd az ötödik ötéves terv teljesítésére. Erre idejében fel kell figyelnünk, s lelkiismeretesen foglalkoznunk kell ezzel a problémával.

Hogyan lehet a népgazdaságot egyenesbe hoznunk? Az elemzések azt mutatják, hogy jelenleg a vasút a leggyengébb láncszem. Ha a vasúti szállítás gondját nem sikerül megoldanunk, ez a termeléssel kapcsolatban hozott összes intézkedésünket felborítja, s valamennyi tervünk meghiúsulhat. Ezért a központi szervek eltökélték magukat e probléma megoldására; a mai napon fogjuk közzétenni ,,A Kínai Kommunista Párt Központi Bizottságának határozata a vasúti munka megjavításáról” című dokumentumot.

A vasút nehézségeinek megoldására továbbra is a központi irányítás megerősítésének módszerét alkalmazzuk. A vasúti munkával kapcsolatban a Központi Bizottság mindig is a központi irányítás erősítését hangsúlyozta, ám a gyakorlatban az elmúlt néhány év során ez az irányítás nagymértékben gyengült. Ezekben az években a vasút dolgozóinak, a mozdonyoknak, a vagonoknak a száma, a hálózat hosszúsága és minden felszerelés mennyisége növekedett, a központi irányítás meggyengülése következtében azonban a vasúti szállítás mégis képtelen volt előbbre lépni. Jelenleg naponta mindössze 40 000 vagont raknak meg. Több elvtársnak az a véleménye, hogy a meglevő kapacitásunk mellett 55 000 vagon megrakásának sem volna szabad gondot okoznia. Ezért a Központi Bizottság határozata, a vasút sajátosságaiból kiindulva, ismételten a központi irányítás fontosságát hangsúlyozza. Magától értetődik, hogy ezzel a helyi szervek felelőssége mit sem csökken. A helyi szervek támogatása nélkül a vasútügyi szervek munkáját nem koronázhatja siker. Ezért fokozni kell az együttműködést a vasútügyi szervek és a helyi szervek között, e szerveknek össze kell hangolniuk a lépéseiket.

Ki kell dolgozni az előírások szükséges rendszerét, fokozni kell a munka szervezettségét és fegyelmét, mint ahogyan az a Központi Bizottság határozatában is szerepel. Döbbenetes, hogy manapság mennyi a baleset a vasútnál. Tavaly 775 különösen súlyos és súlyos forgalmi baleset fordult elő, ami a legkevesebb balesettel járó 1964-es év 88 balesetének sokszorosa. Ezek között számos olyan baleset szerepel, amelyeknél kimutatható a felelősség. Ezek magukban foglalják azokat a baleseteket, amelyek a mozdonyok és a vagonok karbantartásával függnek össze. Ebből kiderül, hogy nincsenek megfelelő előírások, nincs fegyelem. Van néhány olyan előírás, amelyet meg kell szigorítani. Így például azt, hogy a mozdonyvezető nem étkezhet a mozdonyon kívül, ételhordót kell magával vinnie, és fent a mozdonyon kell ennie. Ez régi előírás, amelynek megvan a maga értelme. Most, ha kedvük szottyan rá, leszállnak a mozdonyról, hogy harapjanak valamit. Ezért olyan gyakoriak a késések. Munkaidőben mindig is tilos volt szeszes italt fogyasztani, mostanában azonban ezt a régi előírást sem veszik olyan szigorúan. Ha azután valaki részegségében hibásan állítja a váltót, súlyos vasúti balesetet idézhet elő. Ezért bizonyos, szükséges előírásokat vissza kell helyeznünk a jogaikba; tovább kell fejlesztenünk és okvetlenül fokoznunk kell a szervezettséget és a fegyelmet. Ez a probléma nemcsak a vasútügyre jellemző, más területeken, más ágazatokban is találkozunk vele.

A Központi Bizottság határozata kitér még a frakciózás bírálatára is. A frakciózás napjainkra az általános helyzetet súlyosan befolyásoló tényezővé vált. Ezt a problémát nyíltan kell a dolgozók elé tárni, világosan meg kell magyarázni nekik, hogy ez alapvető kérdés. Ennek a megoldása nélkül hiába is próbálkoznánk konkrét részkérdések megoldásával. A frakcióharcok résztvevői körében ismételten nevelőmunkát kell kifejtenünk, s küzdenünk kell e harcok értelmi szerzői ellen. Ők nagyjából két csoportba sorolhatók. Az egyik csoportba olyanok tartoznak, akiknek a tisztánlátását elvette a frakcióharc. Ők megszédültek a többéves frakcióharcban, az ő szemükben nincs már marxizmus, nem léteznek Mao Ce-tung eszméi, nem létezik a kommunista párt. Őket nevelésben kell részesítenünk, s ha ez fog rajtuk, múltbeli vétkeiket elfelejtjük, akik azonban most is megmakacsolják magukat, azokkal szemben szigorúan kell eljárnunk. A másik csoportot az a kisszámú gazfickó alkotja, akikből minden ágazatban, minden tartományban akad néhány. Ezek a frakcióharcot kihasználva kényelmesen halásznak a zavarosban, megsértik a szocialista jogrendet, kárt okoznak államunk gazdasági építőmunkájában, a felfordulást kihasználva spekulációt folytatnak, felkapaszkodnak a szamárlétrán, vagyont harácsolnak össze. Az ilyen emberekkel szemben feltétlenül el kell járnunk. Itt van például az a hszücsoui fő-fő felforgató, aki ugyancsak „értette a módját”. Az irányítása alatt álló körzetben gyakorlatilag a saját személyi diktatúráját valósította meg. Ha az ilyen emberekkel nem bánunk el azonnal, hány évig várjunk? Én azt mondom, egy hónap türelmi időt adjunk nekik, vagyis március végéig várjunk. Aki addigra sem javul meg, s továbbra is makacsul szembehelyezkedik a proletariátussal, annak az ügyét mi is másképp fogjuk elbírálni.

A vasútnál dolgozó frakciósok kapcsolatban állnak a helyi frakciósokkal. Ha le akarunk számolni a frakciózással, el kell vágnunk ezt a szálat. Ezek az emberek pompásan értenek a leglényegesebb láncszem megragadásához. Ha a helyi vasúti igazgatóságokon gátat vetünk a tevékenységüknek, itt, Pekingben csinálják a felfordulást. A nancsangi vasúti igazgatóság ügyét a tartomány részéről támogatták. A vasútnál jelentkező frakciós tevékenység külső szálait el kell vágni. Most úgy döntöttünk, hogy a személyi változásokról a jövőben is a Vasútügyi Minisztérium döntsön, az ő hatásköre legyen. Ha a vasútnál jelentkező frakciózást helyi szinten nem tudják leküzdeni, akkor a Vasútügyi Minisztériumnak kell rá megoldást találnia. A frakcióharcokba belebonyolódott embereket el kell mozdítani a tisztségükből. Természetesen a fejeseket. Mitévők legyünk, ha újabbak lépnek a helyükre? Ha újabbak lépnek a helyükre, azokat is leváltjuk. Leváltjuk kétszer, leváltjuk háromszor, egyszer csak sikerül megoldani a problémákat. Nekünk az az elvünk, hogy nem tartóztatjuk le az embereket. Az ellenforradalmárok természetesen kivételt képeznek. És mit tegyünk, ha egy ilyen frakciós vezér nem engedelmeskedik a leváltásnak? Aki nem engedelmeskedik a leváltásnak, annak nem folyósítunk fizetést. Ha a te „szakmád” a frakciózás, miért akarsz akkor fizetést húzni tőlünk? Egyszóval mindig ki kell eszelni valamit a problémák megoldására.

Kérem a jelenlevőket, hogy mérjék fel a helyzetet: a Központi Bizottság határozatának támogatói vagy ellenfelei vannak-e többen? Ha a támogatók részaránya eléri a 80 százalékot, akkor a Központi Bizottság határozatát sikerül végrehajtanunk. A vasúti dolgozók a kínai munkásosztály legélenjáróbb, legszervezettebb részét alkotják. Támogassuk-e az irányítás központosítását? Támogassuk-e a szervezettséget és a fegyelmet? Legyenek-e szükséges előírások? Harcoljunk-e a frakciózókkal? Váltsuk-e le a fő-fő frakciózókat? Ha ezeket a kérdéseket világosan megmagyarázzuk az embereknek, magától értetődik, hogy megszerezzük a vasúti dolgozók túlnyomó többségének támogatását. Márciusban ezért olyan mélyreható mozgósítást kell végrehajtanunk, amely kiterjed a dolgozók családtagjaira, a vasútvonalak mentén élő parasztokra; el kell érni, hogy mindenki világosan megértse, miről van szó.

A vasút problémáinak megoldása során szerzett tapasztalat segíthet majd az ipar más ágazataiban is. Napjaink problémáinak megoldásához világos politikai irányvonalat kell alkalmaznunk. Az általános helyzetből kell kiindulnunk, s nem szabad halogatnunk a problémák megoldását. Hány évig várjunk még vele? Ha a szocializmust akarjuk építeni, meddig várakozzunk?

Néhány vélemény az ipar fejlesztésével kapcsolatban

Felszólalás az Államtanácsnak az Állami Tervbizottság által készített, „Az iparfejlesztés meggyorsításának ráhány kérdése” című tervezetet megvitató értekezletén
1975. augusztus 18.

A Tervbizottság által megfogalmazott dokumentum meglehetősen sok problémát vet fel. Erre az anyagra szükség volt. Mao Ce-tung elvtársnak mindig is az volt a véleménye, hogy előírásokra szükség van. A párt irányvonalát, politikáját csak úgy tudjuk megvalósítani, ha vannak előírásaink. Az ipar fejlesztésének korábbi hetven pontja{1} alapjában véve jó volt, ezeken csak módosítani kell, nincs szó hatályon kívül helyezésükről. Ha majd elkészültünk ezekkel a korrekciókkal, akkor először is vitassuk talán meg őket. Elmondanám most néhány meglátásomat az ipar fejlesztésével kapcsolatos kérdésekről.

1. Meg kell gyökereztetni azt a nézetet, amely szerint a mezőgazdaság az alap. A mezőgazdaság segítése, korszerűsítésének előmozdítása az ipar komoly feladata. Az ipari körzeteknek, ipari városoknak magukkal kell ragadniuk a környező falvakat, támogatniuk kell őket a kisüzemek megteremtésében, a mezőgazdasági termelés megfelelő folytatásában. Egyúttal mindezt saját terveikbe is be kell venniük. A harmadik vonalba{2} tartozó számos gyár szétszórtan, falvakban működik, ezeknek szintén segíteniük kell a szomszédos termelési brigádokat a jó mezőgazdasági termelés megvalósításában. Egy nagyüzem magához emelheti egész környékét. Ennek lesz még más haszna is: a szomszédos kommunatagok megtanulják majd óvni a gyárakat, nem fognak onnan mindent elemelni. A mezőgazdaság korszerűsítése nem korlátozódik a gépesítésre, magában foglalja a tudomány és technika alkalmazását és továbbfejlesztését is. A városok segítséget nyújthatnak a falvaknak gépesített baromfi- és sertésnevelő telepek létesítésében. Ez egyrészt növelheti a parasztok jövedelmét, másrészt megjavíthatja a városok másodlagos élelmiszerekkel történő ellátását. Hogyan lehetne jó munkát folytatni az iparban, ha a munkások nem ehetnek zöldséget és húst? Ha az ipar segíti a mezőgazdaságot, s cserébe a mezőgazdaság segítséget nyújt az iparnak, ez olyan dolog, ami erősíti a munkás-paraszt szövetséget. Nemrégen levelet írtam egy szecsuani elvtársamnak, amelyben arra figyelmeztettem, minél fejlettebb szintet ér el nálunk az ipar, annál inkább a mezőgazdaságot kell az első helyre tenni.

2. Importálni kell az új technikát, az új berendezéseket. Bővíteni kell az importot és az exportot is. Más országokban nagy fontosságot tulajdonítanak az új külföldi technika, az új külföldi berendezések importjának. Ha szétszedjük a termékeiket, kiderül, hogy számos alkatrészük más országban készült. Az olyan nyersanyagokat, amelyekből egyelőre nem tudjuk biztosítani az ellátást, importálnunk kell, be kell hoznunk belőlük egy keveset. Hogyan lehetnénk meg például import nélkül, ha az újonnan felépített műszálgyár termelése azon múlik, hogy van-e egy bizonyos vegyi anyagunk, vagy sem. Ahhoz, hogy importálhassunk, növelnünk kell az exportot. Ezzel kapcsolatban felvetődik az exportpolitika kérdése. Mit exportáljunk? A nagy erővel fejlesztett kőolajipar termékeinek egy részét, ha csak lehet, exportáljuk. Minden módon fokozzuk kivitelünket az iparművészeti tárgyakból és más hagyományos exportcikkeinkből. Fontoljuk meg, nem tudunk-e exportálni a vegyipar termékeiből. Azt is meg kellene fontolnunk, nem tudnánk-e szenet exportálni. Azt is meg kellene gondolnunk, ne kössünk-e hosszú távú megállapodást más országokkal szénkitermelő technológiájuk és berendezéseik behozatalára, amelyért szénnel fizetnénk. Ennek a megoldásnak számos haszna van: egyrészt növelni tudnánk a kivitelünket, másrészt előmozdítanánk vele a szénbányászat műszaki rekonstrukcióját, harmadrészt pedig munkaerőt köthetnénk le. Ez fontos stratégiai terv, amelynek végrehajtásához akkor foghatunk hozzá, ha a Központi Bizottság jóváhagyta. Egyszóval mindent meg kell tennünk azért, hogy többet exportálhassunk, hogy cserébe magas színvonalú precíziós technikát és berendezéseket vásárolhassunk, és meggyorsíthassuk az ipar technológiai rekonstrukcióját, növelhessük a munka termelékenységét.

3. Meg kell erősítenünk a tudományos kutatómunkát a vállalatoknál. Ez az egyik fő módja annak, hogy az iparban érvényesíteni tudjuk a fejlesztésnek a „többet, gyorsabban, jobban és takarékosabban” jelszóban megfogalmazott stratégiáját. Ahogy az ipar fejlődik, úgy kell bővülnie a vállalatoknál a műszaki-tudományos állománynak, növekednie a dolgozókon belüli részarányának. A nagyvállalatoknak rendelkezniük kell saját, önálló tudományos kutatószervezettel, a kisvállalatok tudományos kutatását a városok foghatják össze, vagy néhány üzem egyesített erővel folytathatja. Ma egyes értelmiségiek nem a képzettségüknek megfelelő helyen dolgoznak, eredetileg tanult szakismereteiknek nem veszik hasznát. Ezen változtatnunk kell. A tudományos kutatásnak számtalan feladattal kell megbirkóznia. Hogy mást ne mondjak, itt van az áruk csomagolásának kérdése, ami egymagában bőséges teret nyújt a vizsgálódásra. Azt is nagyon érdemes lenne kikutatni, hogyan lehetne a csapategységek felszerelésének súlyát csökkenteni. Vannak olyan berendezések, amelyekkel a hadtápfőnökség önmagában nem boldogul, több kutatóintézetet kell még bevonni az elkészítésükbe.

4. Rendezni kell a vállalatigazgatás belső rendjét. Úgy tűnik, a vállalatoknál számos probléma akad, közülük is a legáltalánosabb az, hogy nincs rend a vállalatigazgatásban, s a berendezések állapota kívánnivalót hagy maga után. Ezek a gondok a nehéziparban különösen szembetűnők. Meg kellene gondolnunk, hogy az idei novembert és decembert ne szánjuk-e a vállalatigazgatás belső rendjének megszilárdítására, a berendezések fokozottabb karbantartására, hogy ezzel jó alapot rakjunk le a következő évi termelőmunkához. Azok a vállalatok, amelyeknél nagy elmaradás mutatkozik a berendezések karbantartása terén, erre összpontosítsák a figyelmüket. Akár a termelés visszafogása árán is, de megfelelő állapotban kell tartani a gépeket. Ellenkező esetben, ha majd gyorsítani akarunk, képtelenek leszünk rá, s minél inkább erőltetjük a termelést, annál kevésbé jutunk előre vele. Döbbenetes pazarlás folyik az üzemekben. Ez is eléggé általános jelenség, s jócskán van mit változtatni rajta. El kell érni, hogy a vállalatok több nyereséget fizessenek be. A vállalatigazgatás fontos dolog, feltétlenül lelkiismeretesen kell foglalkoznunk vele.

5. Figyelmünket a termékek minőségére kell összpontosítanunk. Az a tétel, hogy „első a minőség”, fontos stratégiai alapelv. Ez magában foglalja a választékot és a szabványszerűséget is. A termékek minőségének javítása a legnagyobb fokú takarékosság. Bizonyos értelemben a jó minőség nagyobb mennyiséget is jelent. Csak a jó minőség biztosíthatja az exportcsatornák megnyitását, illetve kiszélesítését. Ha a világpiacon versenyképesek akarunk lenni, akkor jelentős munkát kell kifejtenünk a termékek minőségének javításáért.

6. Vissza kell állítanunk a szabályok és előírások rendszerét, illetve ki kell bővítenünk azt. Ez az egyéni felelősség rendszerének megteremtésén áll vagy bukik. Ma számos olyan hely akad, ahol semmilyen munkaterületnek nem találni meg a felelősét. A beidegződött hibákon nem könnyű változtatni, nem megy másként, csak úgy, ha minden erőt arra összpontosítunk. A szabályokat és előírásokat szigorúan meg kell tartani. Az ilyesmit lelkesen kell csinálni, attól sem szabad megijedni, ha megbírálnak érte minket vagy, hogy esetleg hibát követünk el. Ha nem vagyunk szigorúak, a szabályok és előírások rendszerét nem tudjuk visszaállítani, s a vállalatoknál uralkodó felforduláson nem tudunk változtatni. A nankingi rádiógyár egyik idős munkása arról beszélt, hogy elengedhetetlen a szabályok és előírások szigorú megtartása. Felszólalásának szövegét szét lehetne osztani az itt megjelentek között.

7. Szilárdan ki kell tartani a munka szerint elosztás elve mellett. Ez a szocialista építést végigkísérő olyan probléma, amelyen mindenkinek érdemes alaposan elgondolkodnia. Az úgynevezett anyagi ösztönzéssel korábban nem nagyon találkoztunk. Ha az embereknek eltérő a teljesítményük, ezt vajon eltérő honorálásban kell-e részesíteni? Ugyanolyan munkás valamennyi, de egyeseknek a műszaki ismeretei magasabb színvonalon állnak, mint a többieké. Magasabb besorolásba kell-e az ilyeneket helyezni, nagyobb bért kell-e folyósítani nekik? Emeljünk-e a műszaki személyzet fizetésén? Ha nem törődünk azzal, hogy ki milyen munkát végez, műszaki ismeretei milyen színvonalúak, jók a képességei vagy gyengék, könnyű munkát végez vagy nehezet, s mindenkinek egyformán negyven-ötven jüant fizetünk, akkor látszólag mindenkit egyenlőnek tekintettünk, ám ez valójában nem felel meg a munka szerinti elosztás elvének. Az ilyen eljárás hogyan lenne képes aktivitásra buzdítani az embereket? Nekem az a véleményem, hogy a magas hőmérsékleten, túlnyomás alatt, bányákban vagy mérgező anyagokkal folytatott munkát más javadalmazás illeti meg, mint az átlagos munkákat. A bérpolitika bonyolult kérdés, amelyet gondosan tanulmányozni kell.

{1} Az ipar fejlesztésének hetven pontja a KKP Központi Bizottsága által 1961 szeptemberében elfogadott „Előírások az állami iparvállalatok munkájához. Tervezet.” Az elnevezés onnan ered, hogy a dokumentum hetven pontból állt. Az 1958. évi „nagy ugrás” óta – mivel számos vállalatnál nem valósítottak meg szigorú felelősségi rendszert, nem helyeztek súlyt a gazdaságosságra, a bérezésben és a jutalmazásban egyenlősdi alakult ki, a pártbizottságok pedig beleszóltak a napi adminisztratív ügyintézésbe – meglehetősen általános jelenséggé vált a termelés rendjének szétzilálódása, a fejetlen parancsolgatás, a berendezések megrongálása, az alacsony gazdasági hatékonyság stb. Tekintettel ezekre a jelenségekre, az ipar hetven pontjának tervezete világosan meghatározta az állami iparvállalatok jellegét és alapvető feladataikat, ismét megerősítette a gyárigazgatóknak a pártbizottság irányítása melletti egyszemélyi felelősségi rendszerét, megkövetelte a szükséges személyi felelősségek, illetve a szabályok és előírások kialakítását, a hatályban levők kiegészítését, hangsúlyozta a tervszerű igazgatásnak, a munka szerinti elosztásnak, a vállalatok gazdasági hatékonyságának és a dolgozók anyagi érdekeltségének fontosságát. Ennek a szabályzattervezetnek a megvitatása és kísérleti bevezetése kedvezően hatott az iparvállalatok irányítási tapasztalatainak összegezésére, a kiigazítás, megszilárdítás, tartalmasabbá tétel és színvonalemelés abban az időben meghirdetett irányvonalának végrehajtására, előmozdította hazánk iparának helyreállítását és fejlesztését. (A lábjegyzeteket a kínai kiadó állította össze.

{2} A harmadik vonal a „harmadik vonal körzetére” vonatkozik. A hatvanas évek elején a KKP Központi Bizottsága és Mao Ce-tung, a háborús előkészületek szempontjából kiindulva, eltérő stratégiai helyzetük alapján az országot első, második és harmadik vonalra osztotta. A „harmadik vonal körzete” a stratégiai hátországot jelenti.