Zane Grey

Végzet a prérin

Regény

Fordította:

Balogh Barna

fapadoskonyv.hu

I. FEJEZET

Lee Ripple ezredes házának tornácán üldögélt, és a lába előtt elterülő színpompás tájat nézte. Bizonyos, hogy az egész Új-Mexikóban nem volt ilyen csodálatosan szép a vidék, mint az ő birtokán. A hatalmas, tengerzöld legelők enyhén hullámzottak a lenge szélben s a birtokot átszelő Régi Csapás ezüstösen kígyózott a napfényben. A távolban, Cimarron városát bíborszínre festette az alkonyat.

A legelőkön és sziklás, de fűvel borított kiugrókon százával legelésztek a négylábúak. Amerre szem ellátott, mindenütt az ezredes lovai és szarvasmarhái feketéllettek. A hegyoldalak lejtői ezüstösen csillogtak, míg az ég felé törő hegyormokon hó fehérlett. Valóban nem mindennapi, szemet-lelket gyönyörködtető kép tárult a néző elé.

– Ezredes – szólalt meg Britt, a munkafelügyelő, Ripple háta mögött – néhány komoly szavam lenne…

– Ki vele, Cap – mondta lassan Ripple. – Ha a tegnap esti szívgyengeség még egyszer erőt vesz rajtam, aligha fogsz már beszélni velem…

– Ugyan, főnök – kiáltotta Britt aggódva –, csak nem gondolja komolyan, hogy a tegnap esti roham veszélyessé válhat!

– Sajnos, nem gondolom, hanem tudom. Ez már a második rohamom, és érzem, hogy egyre gyengülök. A harmadikat már nem bírom ki… San Antonióban megvizsgáltattam magam, s az orvos azt ajánlotta, hogy készíttessem el a végrendeletemet, mert már nincs sok időm hátra… Ezért siettem New Orleansba Hollyért, ezért hoztam haza… de ahhoz már nem volt bátorságom, hogy a rossz hírt közöljem vele.

– Nem csodálom, ezredes úr – csóválta a fejét Britt lehangoltan.

– Olyan boldogan jött haza a kisleány… Kár lett volna elrontani örömét… Ha tudná, hogy régen látott otthonába csak azért került vissza, mert ön a halálát érzi, meghasadt volna a szíve szegénykének. Hiszen nyolcéves kora óta nem volt itthon! Mennyire vágyott már haza! Nem, nem lehet neki megmondani.

– Ugye? – szólt Ripple felcsillanó szemmel. – Igazam van… kegyetlenség lett volna megmondani neki… De most már harmadik napja itthon van… Nem merem tovább halasztani a dolgot… Ma meg kell neki mondanom.

– Rémeket lát, főnök – legyintett az öreg munkafelügyelő. – Kár megijeszteni a kisleányt… Ön még évekig elélhet…

– Nem valószínű – tűnődött az ezredes hangosan. – Ha nagyon vigyázok magamra… ha semmi izgalom nem ér… talán… De szeretném, ha még életemben megtudnám: mire határozza el magát Holly…

Milyen tekintetben?

– Tudnom kell, itt akar-e maradni, vagy anyja rokonaihoz megy-e inkább, akik San Antonióban laknak, s akik bizonyára szívesen látnák.

– Kár a szóért – mondta határozottan Britt. – Úgy ismerem a kisleányt, mint a tenyeremet! Örül, hogy végre hazakerülhetett: a világ minden kincséért sem szakadna el a Don Carlos-tanyától!

– Mondott ilyesmit a gyerek? – kérdezte mohón Ripple ezredes.

– Nem szólt az semmit, de esküdni mernék rá, hogy így gondolkozik. Hiszen láthatta főnök, mennyire örült, hogy hazajöhetett. Azóta mindenütt ott van, ahol valamit látni, tanulni lehet. Most kezdi „felfedezni” tulajdon birtokát. Ismerkedik a cowboyokkal, szóba elegyedik a falubeliekkel és majd megőrül, úgy szeretne lovagolni. Tizenhét éves, a híres Don Carlos unokája, és még nem ült nyeregben! Ha nagyapja, a megboldogult Don tudná, megfordulna a sírjában…

– Nono! Ami késik, nem múlik – dörmögött az ezredes. – Holly eddig intézetben volt. A nagy Don Carlos unokáját csak nem nevelhettem fel műveletlenül! Ám múltak az évek, s most már csakugyan ideje, hogy megismerkedjék a birtokkal, amelynek hamarosan korlátlan úrnője lesz.

– Igazi Valverde ez a leány! – lelkesült Britt csillogó szemmel. – Mennyire szereti a lovakat! Bevallom, a szarvasmarhák nem nagyon érdeklik, de valósággal remeg, ha lovat lát. Azt mondta, minden lóra fel akar ülni, hogy kiválaszthassa a kedvére valót… Természetesen én fogom tanítani, ezt semmi pénzért nem bíznám a legényekre. Elárulom: remek lovas lesz belőle!

– Nagy kő esett le a szívemről, Britt – dőlt hátra karosszékében az ezredes mély sóhajjal. – Mindig fiúgyermeket kívántam, de Hollyt éppúgy szerettem, mintha fiúnak született volna… Pedig igen vágytam „trónörökös” után. Ha szeret itt lenni s a te bölcs vezetésed mellett megtanul gazdálkodni, idővel férjhez is mehet valami jóravaló birtokoshoz… Ha így lenne, nyugodtan hunynám le szememet…

– Miért is küldte intézetbe Hollyt? – felelte szemrehányóan az öreg felügyelő. – Mi szükség volt arra, hogy finom dámát neveljen belőle? A birtok úrnőjének elegendő, ha írni-olvasni tud és ért a gazdálkodáshoz. Ha azt a kárba veszett kilenc esztendőt itt töltötte volna, már kisujjában lenne minden tudomány, ami a birtok vezetéséhez szükséges. De ha már művelt hölgyet faragott a leányából, csak nem mondja komolyan, hogy valami idevalósi, ügyefogyott, műveletlen fickónak szánta?

– Mit csinálhatnék vele? – vont vállat Ripple. – A mi vidékünkön nincsenek városi gavallérok… Meg mit is kezdene a birtokon valami művelt, könyveket faló, városi ember? Itt kemény kézre, okos fejre van szükség, hogy a birtok gyarapodjék s az állatállomány szaporodjék. Ehhez pedig csak a környékbeliek között akad megfelelő legény. Természetesen jó családból való, szemrevaló fiatalembert szeretnék vőmül, aki valamit a könyvekhez is konyít. Holly a Valverde család leszármazottja, hogy a Ripple-ékről ne is beszéljünk… Akárkihez nem mehet feleségül, és nem is menne… De mit beszélek annyit: te ismered Hollyt, és a kezed alatt lévő cowboyokat éppúgy szereted, mint én. Isznak, duhajkodnak, de egytől egyig rendes, keménykötésű emberek… Azt se bánom, ha Holly közülük választ férjet…

– Nem mondom, hogy lehetetlen ötlet – dörmögött az öreg munkafelügyelő. – De egyelőre túl fiatal a férjhezmenetelhez. Mi lesz vele, amíg megfelelő férjet talál? Égnek áll minden hajam szála, ha arra gondolok, hogy Holly egyedül marad a birtokon…

– Hiszen te is itt leszel – felelte az ezredes csendesen, szeretetteljes hangon. – Ne féltsd te ezt a leányt! Félig spanyol, félig amerikai, de szerencsésebb keveréket még keveset láttam. Szépségét anyjától örökölte, tőlem meg eszét. Ha a te kezed alatt megtanulja a birtokvezetést, semmitől sem félek.

– De én igen – lógatta a fejét Britt. – Sok bajom lesz még ezzel a leánnyal… Szinte nem bánnám, ha haza sem hozta volna… Pedig úgy szeretem, mintha tulajdon gyermekem lenne…

– Ugyan, ugyan, öreg harcos! Hiszen te vagy a második apja! Te nevezted el, Hollynak is… Te lovagoltattad a hátadon… Te tanítottad járni… Mindezt elfelejted? Holly úgy szeret téged, mintha apja lennél. Cap, öreg cimbora, ne hagyd cserben a leányomat!

– Erről szó sincs! – tiltakozott Britt. – Csak félek… előre félek, milyen nehéz napok várnak reánk. Természetesen minden tőlem telhetőt elkövetek, hogy apja helyett apja legyek…

– Tudtam, hogy számíthatok rád, Cap. Köszönöm… Nagyon szeretném, ha a birtok Holly útján továbbra is a mienk maradna… Nézd, Cap – mutatott déli irányba az ezredes – ehhez fogható szép tájék a világon sincs! Sem ilyen jó föld, kövér legelő és állattenyésztésre alkalmasabb terület. Vétek lenne csak azért megválni tőle, mert fiú helyett leánnyal áldott meg az ég. Hányan szerették volna Don Carlostól megvásárolni a birtokot. De az öreg büszke és nyakas spanyol nemes volt, aki semmi pénzért nem volt hajlandó megválni ősei birtokától.

Egy másodpercre elhallgatott. A hosszú beszéd szemmel láthatóan kimerítette.

– A kiova és komancs indiánok barátaim – folytatta lelkesülten. – Az erdőkben, a mezőkön ezerszámra legelnek a bölények… Nézd a kétszarvúakat, Britt! Hét éve, hogy az első csordát idehajtottuk, és hogy megsokasodtak azóta! A Santa Féből útnak indult karavánnal jöttem erre a vidékre. Alig ismerkedtem meg Carlotta Valverdével, beleszerettem s a leány rövid ismeretség után szintén megszeretett. Don Carlos hallani sem akart házasságunkról és… Carlotta megszökött velem! Santa Fében megesküdtünk, de az öreg évekig tudni sem akart a leányáról. Amikor megbocsátott neki és visszajöttünk, itt telepedtünk le. Az én csordámat is idehajtottuk, s azóta a szarvasmarhák, lovak gyönyörűen fejlődnek és szaporodnak. A kétszarvúak olyan hatalmasok, mintha bölények lennének, lovaimnál meg messze földön nem találsz különbeket… Mitől félsz hát, Britt?

– Folytassa, ezredes úr – felelte a munkafelügyelő anélkül, hogy a kérdésre válaszolt volna.

– A háborúnak régen vége… Texas azóta újraépült a romokon… Texas a szarvasmarha hazája. Az aranyásóknak, vadölőknek, kalandoroknak befellegzett; de becsületes, kemény állattenyésztéssel mindenkor boldogulhatsz itt. A szarvasmarha-tenyésztőké a jövő! A Régi Csapáson egymást érik a karavánok. Új, szebb jövő hajnala pirkad felettünk, öreg cimbora! Az Egyesült Államok reménysége a vadnyugati Texas!

– Ez igaz – bólintott elgondolkozva Britt. – De ne feledje, hogy éppen ezért még nehéz napok várnak ránk. Az emberek irigyek és kapzsiak. Nem fogják sokáig tétlenül nézni, hogy a nyugati birtokosok gazdagodjanak. Igaz, hogy mind a fehérek, mind a vörösbőrűek barátai önnek, s háza éppúgy nyitva áll mindenki előtt, mint Don Carlos idejében… Mégis azt mondom, hogy nehéz és keserű napok virradnak még ránk! A ló- és marhatolvajok szabadon garázdálkodnak majd, s e békés, gazdag földön vér folyik.

– Mondták ezt már mások is régen – legyintett az ezredes –, de eddig még nem vált valóra a jövendölésük.

– Ami késik, nem múlik – felelte jelentőségteljesen Cap Britt. – Elhiszem, hogy ön, Maxwell és Chisum jobban értenek az állattenyésztéshez, mint bárki más, mégis azoknak lesz igazuk, akik az én véleményemen vannak.

– Megvallom, néhányszor magam is aggódtam, hogy valóra válnak e jóslatok – tűnődött Lee Ripple. – Ha feltesszük, hogy igazad lesz, öreg pajtás, mit gondolsz, hogyan kellene védekeznünk?

– Először állításomat szeretném alátámasztani, hogy tisztán lássunk. A bölényeket eddig csak a rézbőrűek vadászták. Tavaly már idegen, fehér vadászok kezdtek errefelé szállingózni, akiknek száma azóta megkétszereződött. A bölénybőr miatt megkezdődött a harc. A fehérek lassanként kezdik kiszorítani a vörösöket. A békés indiánok viszont nem hagyják jussukat, és körömszakadtáig védik jogaikat. Sok vér fog folyni a határon a bölények miatt! A kiovák, komancsok és uték már a harci ösvényre léptek. Tudjuk, hogy ez mit jelent. Mindenki nyugatra tart. Bölényvadászok, kisbirtokosok, szerencselovagok, kalandorok lepik el a vidéket. Az indiánokat halomra ölik; a kormány nem nyújt nekik elegendő védelmet. Már kezdődik az öldöklés, a felesleges, hiábavaló vérontás… De a java még hátra van!

– Az indiánok pedig kizárólag bölényből élnek – bólintott az ezredes.

– Úgy van. S a kormány nem irthatja ki a vörösöket csak azért, hogy a fehérek könnyebben kitúrhassák őket jogaikból. Ez embertelenség és igazságtalanság lenne. Márpedig, ha a kormány ölbe tett kézzel, beavatkozás nélkül tűri a jogtalanságot és öldöklést, talán mindörökre vége a zavartalan életnek ezen a tájon…

– A bölényvadászok megegyezhetnek a rézbőrűekkel.

– Aligha. Ezek a vadászok izmos, kemény öklű, fegyverrel kitűnően bánó fickók, akik ráadásul könyörtelenek is. A rézbőrűeknek rövid időn belül pusztulniuk kell… Szegény, jobb sorsra érdemes, kitűnő faj…

– Én is becsülöm és szeretem őket – vetette közbe Ripple – de most ne érzékenykedjünk. Menjünk tovább egy lépéssel. Tegyük fel, hogy a bölényvadászok kiirtják vagy megtizedelik az indiánokat. Mi lesz azután?

– Jönnek a marhatolvajok!

– Eddig is akadt néhány. A polgárháború előtt is lopták a marhákat és elkötötték a lovakat. Ez nem újság. Néhány marhával kevesebb lesz itt is, ott is, ezt még ki lehet bírni. Ha lopnak, csak a nagybirtokosoktól lopnak; ahol pedig jut is, marad is…

– Igaz – bólintott összehúzott szemmel Britt. – Csakhogy most másként lesz ám, ezredes úr. Nem figyelte meg, hogy évek óta egyre több gyanús elem szivárog a vidékre? Jesse Chisurnmal már beszéltünk erről, és neki sem tetszik a sok naplopó, gyanús külsejű idegen. San Marcos, Union erőd, Lincoln, Sumner teli vannak ilyen szúrós tekintetű, hallgatag, marcona alakokkal, akikről senki sem tud semmi közelebbit. De távolabb, Wyoming, Nebraska és a nyugati Kansas környékén is hasonló fickók tűntek fel, akiknek a nevét és foglalkozását senki sem tudja. Ezek mind egy szálig hamiskártyások, csalók, zavarosban halászó, közönséges banditák, akik hamarosan rendbontókká válhatnak nyugaton.

– Sajnos, mit sem lehet tenni ellenük – sóhajtott elkomorodva Ripple. – Texasban nincs törvény… legfeljebb a puskagolyó törvénye.

– Éppen ezért a vérontás kikerülhetetlen! Új-Mexikó a nyugat határán terül el, ide talán valamivel későbben fognak beszivárogni ezek a fickók, de bizonyos, hogy ide is jut belőlük bőven. Ön, Chisum és még néhány nagybirtokos a leggazdagabb emberek a környéken. Három éven belül a Don Carlos-tanya marhái legalább nyolcvanezerre felszaporodnak. Ennyi jószágot lehetetlen számon tartani vagy szüntelenül őrizni. Szabad prédája lesz a marhatolvajoknak. A kormány egyre többet fizet a marháért, és nem kérdi honnan, kitől vették. Érti, ezredes? A tolvajok könnyűszerrel túladhatnak a lopott jószágon, annál is inkább, mert hamarosan egészen eddig kiépítik a vasutat, és könnyű lesz a szállítás. Nem kell hetekig tartó, úttalan utakon hajtani á jószágot, egyszerűen teherkocsikba rakják és a rendeltetési helyükre szállítják, ahol busás összegek ütik a tolvajok markát.

– Szavamra, igazad van! – kiáltott az ezredes. – De mi lesz Hollyval? Hogyan védi meg jogait ezekkel a mindenre elszánt tolvajokkal szemben? Te férfi vagy a javából és sok mindenen mentél már keresztül. De ez a gyenge, tapasztalatlan leány képtelen lesz megküzdeni a banditákkal.

Cap Britt sokáig hallgatott. Szeme lágyan cirógatta meg az előtte elterülő, békés vidéket, amelyen az ezredes szarvasmarhái mint megannyi apró, fekete folt, legelésztek. Tekintete felhőssé vált, keze alig észrevehetően reszketett, miközben cigarettát sodort magának, és remegő hangon szólalt meg:

– Csak egy mód van arra, hogy Holly jogait megvédjük, ezredes úr. A legelszántabb, legjobb puskás cowboyokat kell felkutatni és szolgálatába fogadni. Ezek a Igények méltó ellenfelei lesznek a tolvajoknak és banditáknak. Ilyen testőrséggel Hollynak nincs mitől félnie. Mást nem tehetünk.

– De hiszen a mostani legényeinket sem lehetne szelíd báránykáknak nevezni – mosolyodott el Ripple. – Azt hiszem, egy olyan legény sem akad közöttük, aki megijedne a saját árnyékától.

– Úgy van – hagyta helyben Britt. – De vannak közöttük olyanok is, akikért nem tenném tűzbe a kezem. Ezeket el kell bocsátani, és helyükre olyanokat felvenni, akik kitűnően bánnak a fegyverrel s akikben szükség esetén megbízhatunk. Néhány ilyen legényt magam is ismerek, de ha kell, felkutatom utánuk az egész államot mindaddig, míg teljes nem lesz a gárda. Olyan legénységre van szükségünk, amely nem fél a harctól s nem pártol át az ellenséghez.

– Belátásodra bízom, Britt – sóhajtotta az ezredes. – Tégy mindent úgy, ahogy legjobbnak tartod. De mi lesz az én kis leánykámmal vad, kemény legények között? Hogyan parancsol majd nekik? Fognak-e engedelmeskedni úrnőjüknek? Erre aligha gondoltál, öreg cimbora!

– Bizony jobb lett volna, ha Holly idehaza nő fel – felelte kelletlenül Britt –, de ezen már, sajnos, úgysem segíthetünk. Ha azt akarja, hogy Holly megtartsa ősei örökét, el kell fogadnia tanácsomat. Holly nem mindennapi gyermek, majd engedelmességre szorítja a vad csapatot. Ilyen módon tovább virágoztathatjuk a birtokot.

– Adja az ég, hogy úgy legyen… És most hívd ide, hogy mindezt közölhessem vele…

– Holly! Holly! – kiáltotta messze csengő hangon a munkafelügyelő.

Senki sem válaszolt. Britt felállt, és a leány keresésére indult. Sorra járta a szobákat, kilépett a hatalmas fáktól árnyékolt kertbe, minden elképzelhető helyet bejárt, miközben a leány nevét kiáltozta. Már feladta a sikertelen keresgélést és visszaindult a házba, amikor a tornácról csilingelő kacagás ütötte meg fülét. Holly apja széke mögött állt, és játékos pajzánsággal befogta az ezredes szemét. A következő pillanatban levette kezét apja szeméről és az ölébe perdült.

– Halló, kisleány – üdvözölte mosolyogva Britt. – Már mindenütt kerestelek. Hol bujkáltál?

– Amikor benéztél a szobámba, az ajtó mögött álltam! – nevetett teli szájjal Holly. – Azután kiosontam ide, és apa alig bírta kitalálni, ki lehet az, aki befogja a szemét? Igaz, apus?

– Nagy huncut ez a leány, Cap! – mosolygott jóindulatúan az ezredes, aki már rég elszokott az ehhez hasonló kedveskedésektől, és valósággal zavarban volt.

– De mondd csak, vén dörmögő medve – fordult Holly Britthez –, mivel beszélted már megint tele apa fejét?

Britt nevetve ült le a lépcsőre, és fürkészve nézegette a leányt. Holly Ripple igazi szépség volt. Hollófekete fürtjeit, csillogó fekete szemét, nemes metszésű orrát spanyol anyjától örökölte, de szerencsére amerikai apja fehér bőrét és rózsás arcát sem tagadta meg tőle a természet, s így inkább látszott amerikai, mint spanyol nőnek.

– Nehéz lenne megállapítani, ki beszélte tele a másik fejét? – nevetett Britt a leányra.

– Két vén bagoly! – dörmögte Holly, amint apja öléből a szék karfájára kúszott.

– Holly, drágám – fordította komolyra a beszédet Ripple –, ideje, hogy megtudjad, miért hoztalak haza olyan hirtelen.

– Tyű, apa, de szigorú lett a szemed!

– Britt, beszélj te vele.

– Úgy látszik, csakugyan komoly dologról van szó – jegyezte meg Holly, hol az egyikre, hol a másikra nézve.

– Holly – szólalt meg Britt – mint gyermek kerültél el hazulról, és mint felnőtt leány tértél haza. Nézz le a völgyre. Amerre szem ellát, mindenütt a mi marháink legelésznek. De változnak az idők és vele az emberek: nehéz napok várnak a nyugatra s ránk is. Határoznod kell, hogy vállalod-e a rád váró munkát: a bekövetkezendő nehéz idő ellenére meg akarod-e tartani a birtokot, vagy anyád rokonaihoz kívánsz menni?

– Nem értem – rázta meg fekete fürtös fejét a leány. – Mire célzol?

– A jövőben vége a békés nyugati állattenyésztésnek – vette át a szót az ezredes, miután látta, hogy Holly elkomolyodva, teljes odaadással hallgatja Brittet. – Marhatolvajok, banditák fognak garázdálkodni a vidéken, és véres küzdelmek árán lehet majd csak megtartani mindazt, amit őseink évszázadokon át magukénak nevezhettek. Ha engem történetesen lelőnek és te magad maradsz…

– Apa!

– Természetesen ez nem valószínű, de ezzel is számolni kell – sietett folytatni az ezredes. – Ha véletlenül magad maradnál, mit tennél, Holly?

– Minden banditát felakasztanék! – hangzott a gyors, határozott válasz. – De szó sem lehet róla, hogy pont téged lőjenek agyon!

Britt jelentősen nézett az ezredesre. Szemük találkozott, s érezték, hogy egyet gondolnak: Holly Ripple a nyugat gyermeke!

– Jó, jó – felelte sietve Ripple. – Tegyük fel, hogy nem lőnek agyon, de… egyszer mégis… meghalok… Figyelj ide és ne vágj közbe. Öreg vagyok és sok mindenen mentem már keresztül. Nehéz, küzdelmes élet van mögöttem. Ha meghalnék, mit választanál? Itt maradnál, vagy New Orleansba költöznél?

– Maradnék! – felelte nyugodt, szilárd hangon a leány.

– De kislányom, ne feledd, hogy gazdag leszel. Ha eladsz mindent, nyugodtan, gondtalanul élhetsz a városban, ahol számtalan szórakozásra nyílik alkalom. Itt csak munka, gond és harc várna reád. Fontold meg, mielőtt végleg határozol.

– Nincs mit megfontolnom. Irtózom a város zajától. Évek óta arra vágytam, hogy visszajöjjek. Itt születtem, itt akarok élni és meghalni. A város olyan, mint a börtön. Csak itt, a pusztán érzem magam igazán szabadnak! Választottam: bármi történjék, maradok!

Ripple megcsókolta leánya homlokát.

– Most már szégyellem, kisleányom, hogy egyáltalán feltettem a kérdést. Tudhattam volna, hogy a Valverdék és Ripple-ek utóda csak egy választ adhat. Majd lassanként megtanulod, hogyan vezettem a gazdaságot. A mi házunk mindig tárva-nyitva állt az utasok számára. A Don Carlos-tanyán mindenkor szívesen láttak mindenkit, aki bekopogtatott. Indiánok, vándorok, utazók vagy kalandorok egyaránt otthonra leltek házamban. Ezért a vörösök is, a fehérek is, barátaim… Ha már nem leszek, Holly, mindenkor tartsd meg ezt a hagyományt, és ne zárd be ajtódat a fáradt vagy hontalan idegen előtt.

– Minden úgy lesz, ahogy kívánod, apám.

– Britt – fordult most hűséges barátjához az ezredes –, te ismered Hollyt. Légy mindenben segítségére és vigyázz rá. Most pedig beszéljünk másról…

– Még nem, apám – felelte a leány. – Én is szeretnék valamit kérdezni. A házban sehol semmi nyomát nem találom a spanyol díszítésnek. Anyám régi, spanyol szobáját átrendeztétek. Minden ízig-vérig amerikai itt, semmi sem emlékeztet nagyapám régi, spanyol színekben pompázó, spanyol ízléssel berendezett otthonára. Miért e változás?

– Erre könnyű felelni, drágám. Azt akartam, hogy amerikai légy. Ezért voltál kilenc évig amerikai iskolában. Ha itthon nevellek fel, ha spanyolos környezetben maradsz, kasztíliai Valverde lett volna belőled. Anyád katolikus volt, én protestáns, Tiszteltem anyád vallását, de te protestánsnak születtél, s én azt akartam, hogy amerikai protestáns szellemben élj és nevelkedj.

– Apa – folytatta a leány–, nem haragudott ezért rád Don Carlos Valverde? Nem ellenezte, hogy amerikai nevelést szántál nekem?

– Nem, gyermekem. Don Carlos-szal kölcsönösen tiszteletben tartottuk egymás nézetét, sohasem volt közöttünk nézeteltérés. Büszke voltam rá, hogy Don Carlos az apósom, mint ahogy Kit Carson és Lucien Maxwell is büszkén házasodtak régi, nemesi spanyol családokba.

– Tehát… nem szégyellted anyámat?

– Sőt! Büszke voltam szépségére, származására és jellemére!

– Szeretted?

– Nagyon. Amikor Carlottát megszöktettem, alig volt tizenhat éves… De, becsülettel mondhatom, nagyon szerettük egymást és sohasem bántuk meg házasságunkat. Don Carlos évekig neheztelt, de amikor te születtél, megbékélt. Carlottára is hagyta a birtokot, ahol igen boldogan éltünk. A polgárháború után hatalmas csordával gyarapítottam az állatállományt, s a birtok azóta egyre virágzóbb.

Britt örömmel hallgatta az ezredes nyílt, becsületes beszédét. Látta, hogy apja őszinte vallomása milyen erős hatást vált ki a leányból. Ha Holly valaha kételkedett is benne, látszott rajta, hogy most teljesen megbízik apjában. Odaadó szeretettel simult hozzá, és megcsókolta.

– Köszönöm, hogy mindenre őszintén feleltél, apa – suttogta halkan. – Csak arra kérlek, ne beszélj többé a halálról…

– Tudod-e, Holly – vágott közbe Britt, hogy elejét vegye az érzékenykedésnek, noha ő is meghatottságot érzett –, miért neveztelek el Hollynak?

– Ohó! Nem is tudtam, hogy te kereszteltél el! – nevetett a leány.

– Én bizony! Volt egyszer egy kisleány, akit nagyon szerettem. Azt is Hollynak hívták… Az ő emlékezetére becéztelek téged Hollynak.

– Cappy, szörnyű féltékeny vagyok! Milyen volt a szerelmesed? Megszöktetted, mint apa anyát? Mesélj róla!

– Majd máskor – simogatta meg Britt a fekete fejecskét. – Ezredes – fordult gazdájához –, ritkán voltam ilyen boldog, mint ma. Úgy örülök, hogy Hollyt idehúzza a szíve. Így is van ez rendjén. Holly a nyugat leánya. Micsoda öröm lesz lovagolni tanítani! Tökéletes úrnője lesz a birtoknak! Ha már mindent tud, amit tudnia kell, további terveimet is megvalósítom…

– Miféle tervekről van szó? – kíváncsiskodott a leány. – Mondd el, Cappy. Ne csóváld a fejed, beszélj! Nem mondod? No megállj csak! Ha én leszek Don Carlos úrnője, engedelmeskedni tartozol nekem, mert neked is fogok parancsolni! De megtáncoltatlak, meg ám!… Nem hiszed? No… majd meglátod! De mondd csak, nem arról van szó, hogy hazatértemet akarjátok megünnepelni? A fiúk már elárulták.

– De igen – kapott a szón az ezredes, aki nem kívánta ismét komoly mederbe terelni a beszélgetést. – Olyan ünnepélyt rendezünk, amilyen még nem volt ezen a birtokon, de másutt sem! És ettől kezdve minden évben megünnepeljük hazatérésed évfordulóját, amely születésnapoddal egybeesik.

– Nagyszerű! – tapsolt örömében Holly. – Az én hazatérésemet ünnepeljük! Első nyilvános szereplésem – tette hozzá elmélázva. – Kitűnő lesz!

– Britt! – kiáltotta Ripple lelkesülten. – Hozd a cowboyaidat! A vad lovasokat, akik lasszóval, pisztollyal egyaránt kitűnően bánnak. Szervezd meg csapatodat, amely majd a banditákat is legyőzi.

– Banditákat? – csodálkozott Holly.

– Igen, Holly. Brittnek az a terve, hogy a legelszántabb testőrséggel vétessen körül, akik téged a birtokkal együtt minden bajtól megóvnak.

– De… hát… miért?

– Azért, hogy ha rossz idő jár a nyugatra, ne légy védelem nélkül.

– Nagyszerű! Holly Ripple testőrei. Egészen jól hangzik. A Don Carlos-tanya legénysége. Ez sem rossz! Apa, attól tartok, hogy minden egyes cowboyba belehabarodom! Ez lesz a büntetésed azért, hogy kilenc évig könyvmolyt csináltál belőlem. Kilenc év! Brrr! Szörnyű még rágondolni is! Négy fal között lenni annak, aki a pusztán született! Cappy Britt, Vén Sólyomszem, jól figyelj, különben vad testőreimnek elcsavarom a fejét.

Britt mosolyogva nézett a leányra, de nem válaszolt. Ő tudta, milyen nehéz napok várnak a birtok leendő úrnőjére. Hadd élvezze most még szabadságát, hadd tombolja ki magát. Az idő megkomolyítja… talán jóval előbb, mint kellene…