Giacomo Casanova

Velence

ólomkamráiban

Regény

Fordította:

Moly Tamás

fapadoskonyv.hu

Tartalom

CASANOVA (1725–1798)

Bevásárlás. (Párizs)

Lugano.

CASANOVA (1725–1798)

Inkább hírhedt, mint híres; öregember, amikor megírja emlékiratait. Ezekben sok a trágárság, szinte kifogyhatatlanul hömpölyög bennük végig a szerelmi kalandok elég vaskos leírása. Nyughatatlan kalandor, ki az emberiség minden rétegében járatos. A nép salakját éppen úgy ismeri, mint a császári udvart; a sok elfelejtett ember soraiban felbukkannak szinte halhatatlan nevek, melyek viselőivel elbeszélgetett. A sors élénken labdázott vele s hol fenn volt, hol lenn, de mindig törhetetlen akaraterővel s nagy élnivágyással.

Az ő korában a kalandor nem volt ritkaság, mint ahogyan ma sem az. Ez a sok-sok kalandot hódolt kora egy különös szokásának; majdnem mind megírta körülményesen élete történetét. Ezek a kötetek elfeledve sárgulnak könyvtárak egészen csendes zugaiban. De Casanova emlékiratai mindig foglalkoztatják az embereket. Talán azért, mert szuggesztív egyéniségéből megmaradt valami az írásaiban s ez mindég fog hatni.

Hogy nem volt közönséges szélhámos, az bizonyos. Pádua híres egyetemének jogi doktora volt; pap és Acquaviva bíboros titkára; Dagadino szenátor nevelt fia; a San Samuele-színház zenekarában hegedűs; Berni bíboros gazdasági ügynöke; a spanyol Sierra telepítője; az augsburgi békekongresszuson portugál meghatalmazott; Potsdamban kadett-nevelő; Párizsban lottó igazgató, iparos és spekuláns, emellett folyton-folyvást: a hölgyek öröme.

Európai híresség lett szökésével Velence ólomkamráiból. Madame Pompadour érdeklődik iránta s a versailles-i udvar. Járt Nagy Frigyesnél Sanssouciban, Nagy Katalinnál Pétervárott és Szaniszló Ágost lengyel királynál Varsóban.

Nyughatatlan természete űzte-hajtotta mindenfelé, de bármerre járt, a szerencse hű maradt hozzá. Vénségére Waldstein gróf kastélyában, Dux-ban, Csehországban talál gondtalan hajlékot, ahol megírja emlékiratait és tanúságot tesz szinte mesébeillő nagyszerű emlékezőtehetségéről.

Az bizonyos, hogy írni tudott és könyvének minden fejezete mutatja, hogy milyen nagy emberismerő volt. Hiába – ahhoz, hogy valaki nagyszerű kalandor legyen, szintén kell tehetség.

I.

1755 július 25-ének reggelén fölkeltett engem a rettegett messer grande, ki váratlanul hatolt szobámba és megparancsolta, hogy keljek fel, öltözzem, adjam át neki haladéktalanul minden iratomat és – kövessem őt.

Kinek a megbízásából jelent meg itt nálam?

A nagy törvényszék parancsára.

Miután átadtam neki irataimat, leveleimet és egyéb okmányaimat, miket az őt kísérő poroszlók egyike belegyömöszölt egy nagy zacskóba, követelte még bizonyos bekötött kéziratok kiadását, melyek okvetlenül birtokomban vannak.

Tehát Manuzzi árult el engem, ki nemrég azt tanácsolta nekem, hogy adjam el ezeket a könyveket.

Ezek a „Clavicula Salomonis”, a „Zecorben, egy picatrice” voltak, valamint kimerítő utasítások a csillagászati időszakokról és varázsigékről, szellemek felidézésére. Azok, kik tudták, hogy e művek nálam vannak, nagy boszorkánymesternek tartottak, ami nekem igazán nem volt kellemetlen.

Petrarca, Ariost, Horác és a többi műveit is lefoglalta a messer grande. Míg elraktározta a könyvek és kéziratok e bő aratását, megborotválkoztam és bársonyból és selyemből készült egyik ruhámat öltöttem magamra, mintha lakodalomba készülnék.

Az előszobában negyven katona látása lepett meg! Ennyi embert véltek szükségesnek arra, hogy bírjanak velem, holott a „ne Hercules quidem contra duos”{1} közmondás szerint csupán csak kettőre lett volna szükség.

Furcsa! Londonban, hol mindenki bátor, elegendő egy ember, hogy letartóztasson egy másikat és az én kedves szülővárosomban, ahol mindenki gyáva, erre a célra felvonultatnak harmincat és negyvenet is!

A messer grande és porkolábjai közül négyen elvittek gondolán a lakására, ahol bezártak egy szobába és négy óra hosszal alhattam.

Három óra tájban megjelent a fogdmegek vezetője és közölte parancsát, hogy el kell szállítania engem az ólomkamrákba. Követtem és nem szóltam egy szót se.

Amikor a börtönökhöz értünk, sok lépcsőn mentünk fölfelé, azután végig egy tetejes hídon, mely átvezetett a Rio di Palazzo nevű kanálison és összeköti a fogházat a Doge-palotával. A hídon túl végigmentünk egy hosszú, keskeny folyosón, egy előszobán és most egy szobában voltunk, egy tanácsossal szemben, ki élesen szemügyre vett engem és csak ezt a pár szót mondotta:

– Mettetelo in deposito.{2}

A messer grande rögtön átadott engem az ólomkamrák börtönőrének és ez – két poroszló őrizetével – fölvezetett újabb két emeletre, megint végig egy folyosón, majd egy másikon, melyet ajtó zár el és csak e végtelen hosszú folyosó legvégén leplünk egy piszkos padláskamrába, melyet egyetlen nyílás a tetőn világított meg rosszul. Csakhogy nem ez volt az én börtönöm, mert kísérőm felzárt most egy vastag vasajtót, melynek közepén egy kerek lyuk volt, nyolc hüvelyk átmérőjű és felszólított, hogy menjek be oda. Amikor észrevette, hogy figyelmem ráirányul a falon egy különös vasgépezetre, véletlenül megadta nékem a felvilágosítást:

– Ha a magas tanács elítélt egy rabot megfojtásra, ilyen helyzetijén ültetik erre a zsámolyra, úgyhogy háttal van a falnak. Most nyakára teszik a vashurkot és a láncot oly sokáig csavarják a kerékre, míg az elítélt kiadja lelkét.

– Nagyon szellemes. A kereket bizonyára ön forgatja?!

Erre a kérdésre nem felelt.

Miután beléptem börtönömbe – csak meg hajolva tudtam ezt tenni, – bezárta mögöttem a vasajtót és a rácsos lyukon kérdezte, hogy mit óhajtanék enni.

Azt feleltem, erre még nem gondoltam, mire távozott és gondosan bezárta maga után az ajtókat mind.

Leverve, megdöbbenve, mindenekelőtt szemügyre vettem az ablakot. Két láb volt négyzetben, a rácsa hat darab hüvelykvastagságú vasrúd, melyek öt hüvelyknyi tizenhat négyszöget alkottak. Börtönöm e nyíláson elegendő világítást kapna, ha nem volna itt a tetőszék egy főgerendája, mely szorosan ablakom előtt haladt el és elfogta a világosságot. Mivel cellám csak öt és fél láb magas volt, kénytelen voltam fejemet mindig lehajtva tartani, amikor alaposabban szemügyre vettem. Egyik sarka afféle alkóv volt, elég nagy, hogy egy ágy elférjen benne; de nem volt se ágy, se szék, sem asztal, sem semmiféle bútordarab, kivéve egy vödört, melynek célját az olvasó kitalálhatja, és a falhoz erősített keskeny deszka. Erre tettem selyemköpenyemet, bársonyujjasomat és spanyol tollaskalapomat.

A nyomasztó hőség az ajtó rácsához űzött és ott volt csalt hely arra, hogy legalább a karomat feltámaszthassam. Ámbár a tetőkamra nyílása túl volt szűkre szabott szemhatáromon, mégis láttam a kamrába hulló fényt és patkányokat, feltűnő nagyokat, melyek nyugodtan szaladgáltak; ezeket az állatokat őszintén utáltam és közülük az egyik eljött egészen a rácshoz is, a félelem legkisebb nyoma nélkül.

Ez a látvány arra bírt, hogy a kerek lyukat gyorsan lezárjam egy belül rászerelt fedővel és így elejét vegyem látogatásuknak.

Mély töprengésbe elmerülve, órákat töltöttem el ablakomnak támaszkodva, mozdulatlanul, szinte érzéketlenül.

A huszonegyedik harangütés keltett fel és most nyugtalansággal töltött el, hogy lélek se mutatkozik, ki nékem enni hozna és fekvőhelyet éjszakára. Vizet kenyeret és egy széket, legalább is ennyit elvárhattam volna. Hogy nem bánt az éhség, azt nem tudhatták – mily száraz és forró volt a torkom, az ajkam! Még mindig meg voltam róla győződve, hogy a nap folyamán majd csak megjelenik valaki, de amikor elütötte a huszonnégy órát, olyan düh fogott el, hogy toporzékoltam, mint egy őrjöngő, fogadkoztam és szitkozódtam és talán egy óra hosszat csináltam ilyen pokoli lármát, anélkül, hogy ezzel bárkit is odacsaltam volna. Azután kimerülve rogytam le a padlóra. Egy ily kegyetlen nemtörődömséget természetellenesnek tartottam és azt a hitet keltelte bennem, hogy a barbár tanács elhatározta halálomat. Bármily buzgón gondolkodtam is, nem tudtam rájönni semmi olyasmire, amivel kiérdemeltem volna a bíróság büntetését.

Igaz! Kártyás vagyok, gyönyörhajhász, szabadgondolkozó – de felségárulás ez? Dühömben és kétségbeesésemben, hogy mégis ügy bánnak velem, mint egy gonosztevővel, olyan kifejezéseket találtam a förtelmes zsarnokságra, hogy fel se tudom őket sorolni.

Sem az izgatottság, sem a jelentkező éhség és sorvasztó szomjúság, de még a kemény padló sem gátolta meg a kimerült természetet abban, hogy érvényesítse jogait – elaludtam.

Erős szervezetemnek kellett az alvás és ez a parancsoló szükség fiatal, egészséges természeteknél elkábít minden egyebet, úgyhogy az alvás, már ilyen vonatkozásban is, az emberek igazi jótevője.

Az éjféli harangszó keltett fel. – Mily borzasztó az ilyen ébredés, mely édes álmok után visszalök bennünket a sivár valóságba! Nem is tudtam elhinni, hogy átéltem három órát anélkül, hogy valamilyen fájdalom gyötört volna.

A baloldalamon feküdtem és anélkül, hogy helyzetemen változtatnék, kinyújtottam jobbkaromat a zsebkendőm után, melyet elalvás előtt erre a helyre tettem. Ujjaim tapogatózva keresték és ekkor – szent Isten! – ekkor a kezem rábukkan egy másik kézre, mely halálosan merev! Jeges borzongás futott rajtam végig tetőtől talpig! Hajam égnek állt!

Élelemben soha azelőtt nem éreztem ekkora ijedséget, sose hittem, hogy ilyen mértékben átérezhetném. Három vagy négy percig lisztára tehetetlen voltam – nemcsak hogy megmozdulni nem tudtam, de még gondolkodni sem. Amikor valamelyest újra magamhoz tértem, azt hittem, hogy ezt az egész esetet megmagyarázhatom a képzeletemmel s ezzel a reménnyel mertem még egyszer kinyújtani a karomat. Újra ugyanezt a jéghideg kezet fogtam meg! Eltelve rémülettel és utálattal, átható kiáltásba törtem ki, elengedtem a kezet és borzadva húztam vissza karomat.

Amikor kissé nyugodtabb lettem és tudtam már higgadtan gondolkodni, eszembe jutott, hogy míg aludtam, hátha egy hullát teltek be ide; mert hogy a földön nem volt semmi, amikor lefeküdtem, azt bizonyosan tudtam.

Bizonyára egy boldogtalan holtteste, akit megfojtottak és akit figyelmeztető rémképnek elhoztak ide hozzám, gondoltam.

Erre a gondolatra rémületem átváltozott a legindulatosabb haraggá; harmadszor nyújtottam ki karomat az után az ijesztő kéz után, megragadtam erősen, majd fel akartam emelkedni és ekkor rátámaszkodtam balkönyökömre és rájöttem arra, hogy – tulajdon balkezemet ragadtam meg! Testem súlya, mely teljes egészében rajta feküdt, volt az oka, hogy a kéz elvesztette melegét, érzését és mozgását.

Ez a kaland komikus volt, de engem nem mulattatott sehogyan sem, hanem gondolataimat a legszomorúbb utakra terelte. Láttam, hogy olyan helyen vagyok, ahol a hamisság igaz, tehát az igazságnak hamisnak kell feltűnnie; ahol a józan ész elveszti előjogait és a felforrt képzelet feláldozná az észt vagy egy csalogató reménynek, vagy pedig egy maró kétségbeesésnek.

Szilárdan megfogadtam, hogy ebben a pontban nagyon résen leszek és élelemben elöször (most töltenem be harmincadik évemet) hívtam segítségül a filozófiát, melynek csírái ugyan benne voltak kedélyemben, melyet azonban felhasználni még sohase volt alkalmam.

Az emberek többsége talán meghal anélkül hogy valaha gondolkodott volna és nem azért mintha híján volna a szellemnek és észnek, hanem mert gondolkodó erejét megszokott életükkel ellen mondó rendkívüli események sohasem ösztökélték fokozottabb tevékenységre.

Felvirradt az új nappal és még mindig úgy talált engem a földön ülve; a napnak kilenc órakor kell lejönnie és én türelmetlenül néztem a reggel elé, mivel egy érzésem szerint csalhatatlan sejtelmem azt súgta nekem, hogy szabadon fognak bocsátani.

Nem tudom eltitkolni, izzott bennem a bosszúvágy; képzeletben láttam már magam egy feldühödt néptömeg élén, azzal a szándékkal, hogy elsöpröm a törvényt, mely így bánt velem – könyörtelenül felkoncolunk minden nobilet, elpusztítunk mindent.

Érzékeimet elfogta a delírium: csak átélt sérelmem okozóira gondoltam, anélkül, hogy mérlegelném a magam vétségét. Elvakultan őrjöngve, azt hittem, hogy meg tudom buktatni az egész köztársaságot – így jár az ember, ki el hagyja ragadtatni magát egy hatalmas szenvedélytől: nem sejti, hogy az, ami életben tartja, nem a józan ész, hanem a legnagyobb ellensége: a düh.

Hogy nem kellett olyan sokáig várnom, mint ahogyan hittem, már valamelyest elégséges volt ahhoz, hogy megnyugtasson. Ennek a helynek halk csöndjét – mely a még élő emberiség pokla, – fél kilenckor megszakította a folyosókon és az előszobában a reteszek és lakatok csikorgása.

– Ráért-e most már gondolkodni azon, hogy mit akar enni? – szólt be hozzám az őr durva hangon a rácsos lyukon.

Szerencse még, ha egy hitvány teremtmény arcátlansága megnyilatkozik a gúny álarcában!

Feleletem az volt, hegy rizslevest óhajtok, marhahúst, sültet, kenyeret, bort és vizet. A mafla mintha csodálkoznék azon, hogy nem hallja panaszomat.

Távozott, de egy félóra múlva már visszajött és csodálatának adott kifejezést, hogy nem kívánok ágyat, sem másmilyen berendezési tárgyat, mert – mondotta – ne hitegesse magát azzal, hogy csak egy éjszakára marad itt… keservesen csalódnék.

Hozza el nekem mindazt, a mire szükségem van.

Honnan hozzam? Itt van papír és író ón, írjon fel nekem mindent.

Felírtam a címet, ahonnan fehérneműt, öltözetet, ágyat, asztalt és székeket hozhat. Ezenkívül követeltem a messer grande által elveit könyveimet, valamint írószerszámot.

Amikor felolvastam a fickónak az általam kívánt tárgyak lajstromát – mivel ő nem tudott olvasni, – így szólt:

– Húzza csak ki az írószerszámot meg a könyveket, valamint a tükröt, meg a beretvát, mindez itt tiltott gyümölcs és adjon pénzt az ebédjére.

Három aranyam volt, egyet odaadtam neki. Elment, de még egy álló óra hosszat volt elfoglalva a folyosómon a többi fogoly kiszolgálásával, kiket egymástól távoleső cellákban tartanak, hogy meggátolják egymás között a közlekedést.

Délidőben jött a börtönőr öt poroszlóval, kik az állami foglyok körül szolgáltak. Ezúttal felzárta az ajtót, hogy bevihesse az említett bútort. Az ágyat beállították az alkóvba, ebédemet egy kis asztalra, olt volt egy a pénzemen vett evőeszköz: elefántcsont-kanál, mivel kés és villa, valamint minden vágószerszám el volt tiltva.

Rendelje meg mindjárt az ételt holnapra – mondotta az őr, – mert napjában csak egyszer jövök el magához, hajnalban. A titkár úr őnagysága üzeni, hogy megfelelő könyveket fog küldeni önnek, azok azonban, miket ön kíván, itt el vannak tiltva.

Fejezze ki nevemben hálámat azért az előzékenységért, hogy egyedül vagyok itt bezárva.

Megteszem, de nincsen igaza, amikor gúnyolódik!

Gúnyolódom? Ki gondol arra! Nem jobb egyedül lenni, mint a bitangokkal, kik ezt a cellát bizonyára megtöltenék!

Bitangok? Micsoda ötlet. Itt csak finom urak vannak, kik a jó Isten tudja, miféle okokból kerülnek ki az emberi társaságból, ön egyedül van, büntetése súlyosbításával… és ezért jelentsem az ön köszönetét?…

A fickónak igaza volt, tapasztaltam hamarosan. Megtanultam, hogy a rab magánfogságban egyáltalában nem tud mivel foglalkozni; hogy egy sötéthelyen, ahol még egyenesen sem tud állani, a legboldogtalanabb teremtmény. Még a pokolba is kívánkozik, ha hisz benne, csak azért, hogy társasága legyen. Az emberben ez az érzés olyan erős, hogy én akár egy gyilkos, vagy bélpoklos, vagy egy medve társasága után vágyódtam! Egyedül lenni lakat mögött kétségbeejtő. De talán mindenkinek a maga tapasztalatára volna szüksége, hogy ezt elhiggye és ezt a tapasztalatot nem kívánom még legkomiszabb ellenségemnek sem.

Amikor magamra maradtam, az asztalt az ablak alá állítottam, hogy egy kis világosságot kapjak és enni kezdtem; de csak néhány kanál levest tudtam lenyelni. Negyvennyolc órás böjtöm után rosszullétem érthető. A napot beletörődő töprengéssel töltöttem el, az éjszakát álmatlanul, ébren tartott a patkányok futkározása és a Szent Márkus-óra kábító bongása, mely olyan közel zúgott hozzám, mintha a cellámban volna. A leggonoszabb csapás azonban a rengeteg féreg volt, mely gyötört.

Lorenzo – ez volt az őröm – hajnalban jött, megvetette az ágyamat, kisöpörte a cellát és mosdóvizet hozatott. Addig is át akartam menni a másik kamrába, Lorenzo azonban ezt nem engedte azzal a megjegyzéssel, hogy ez tilos. Mielőtt távozott, megkaptam még az ebédemet, két pár fölszeletelt citromot és néhány könyvet.

Amint magamra maradtam, megettem a levest, hogy melegen élvezhessem és örömömre tapasztaltam, hogy az ablak közelében elég világosság van és olvashatok. Az első könyv, melyet fellapoztam, Jézus nővérének, Máriának, más néven Agradának misztikus városa. Nem tudtam, hogy ez mit jelentsen. A másodikat egy jezsuita írta, mely Jézus szent szívének egy új imádását dicsérte; a misztikus város nagyobb érdeklődést keltett bennem.

Elolvastam most, ami lehetetlent csak ki tud találni egy spanyol hajadon izgatott képzelőereje, ki jámbor, mélabús, kolostorba van bezárva és akit álnok, tudatlan papok vezetnek. De mindezeket a fantasztikus, furcsa, megtévesztő látomásokat itt szent megnyilatkozásoknak tartották.

Ez a mű – távol attól, hogy jámborságomat és hitemet erősítse és acélosítsa – ellenkezően arra bírt, hogy meseszerűnek tartsam mindazt, ami vallásunkban rejtelmes és dogmatikus.

A szükség, hogy valamivel foglalkozzam, arra bírt, hogy az esztelenség e művével, egy túlcsigázott agyvelő e gyümölcsével eltöltsek egy egész hetet.

Óvakodtam beszélni e szép könyvről Lorenzóval, de kezdte fejemet nagyon is betölteni.

Ahogy elaludtam, megmutatkozott, hogy a mélabútól, rossz táplálkozástól, levegő és mozgás hiányától és különösen eljövendő sorsom felett való borzasztó bizonytalanságból gyöngült szellememet Agrada nővér hogyan fertőzte meg. Ha ébren emlékeztem furcsábbnál furcsább álmaimra, akkor őszintén nevetnem kellett. Ha meglett volna hozzá a szükséges szerszám, felírtam volna őket és börtönömben talán olyan művet hoztam volna létre, mely még hóbortosabb, mint az, melyet Cavalli úr oly gondosan választott ki számomra.

Ilyen módon tanultam belátni, hogy milyen hamisan ítélkeznek azok, kik az ember szellemének bizonyos pozitív erőt tulajdonítanak; mert ez csak relatív, míg az ember, ki figyelmesen tanulmányozza önmagát, csak a gyöngéjére tud rátalálni.

Ha csak kevés ember őrül is meg, a dolog mégis egészen egyszerű; eszünk hasonlatos a puskaporhoz; oly hamar gyullad meg, de mégsem anélkül, hogy szikra ne érné.

Ennek a vakhitű spanyol nőnek a könyve egészen arra való, hogy elcsavarja az ember fejét; de hogy a méreg megtegye teljes hatását, ezt az embert el kell szigetelni – le kell zárni az ólomkamrákba és meg kell fosztani minden más foglalkozástól.

Amikor Pantellonából Madridba utaztam, 1767 novemberében, kocsisom délidőben megállt Kasztília egy városában. Olyan sivárnak és rútnak találtam, hogy külön megkérdeztem a nevét. De neveltem, amikor azt mondották nekem, hogy ez Agrada.

Itt van tehát, gondoltam magamban, az a hely, ahol a felvilágosodott szűz életet adott annak a híres mesterműnek, melyet Cavalli úr jósága nélkül soha meg nem ismertem volna.

Egy öreg pap még meg is mutatta nekem a helyet, ahol a nővér megírta művét és azt mondotta nekem, minden rokona, szülei és testvérei szentek voltak…

Kilenc vagy tíz nap múlva nem volt semmi pénzem, amikor Lorenzo pénzt kért tőlem élelmezésemre.

Honnan hozhatok? – kérdezte.

Sehonnan.

Ennek a fukar, kapzsi és fecsegő embernek velem szemben semmi sem esett olyan rosszul, mint kurtára fogott beszédem és hallgatag természetem.

Másnap közölte, hogy a magas tanács engedélyezett nékem naponta ötven sout, ezt azonban ő, Lorenzo kezeli. Havonta el fog vele nekem számolni és a megtakarított pénzt utasításom szerint fogja felhasználni.

– Hozzad hetenként kétszer az újságot.

– Azt nem szabad.

Havonta hetvenöt lira több volt, mint amennyi nekem életem fenntartásához kellett – különösen azért, mert cellám tikkadt levegőjében annyira elvánnyadtam, hogy alig tudtam valamit enni. Kánikulában voltunk – és a napsugarak oly borzalmas módon bevitették fel a tető ólomlemezeit, hogy én – közvetlenül alattuk, – azt hittem, hogy gőzfürdőben vagyok. Ámbár egészen levetkőzve ültem karosszékemben, mégis csorgott rólam a verejték és nagy, nedves foltokat rajzolt a földön.

Ennek a borzalmas tartózkodásnak köszönhetek egy igen gyötrelmes altesti bántalmat, mely megmaradt nekem élelem végéig. Az időnként erősen visszatérő fájdalmak még mindig emlékeztetnek engem azokra a nyomorúságos napokra Velence ólomkamráiban.

Oroszországban persze ezért a bajért hízelegtek nekem, mivel ott azt hiszik, hogy csak az előkelőeket érheti. Ugyanígy jártam Konstantinápolyban, amikor egy török jelenlétében nagy nátháról panaszkodtam – nyilván az volt a véleménye, hogy keresztény eb meg sem érdemel egy ilyen szerencsét, mivel nincsen iránta fogékonysága.

Erős láz kezdett ki, ágyba feküdtem, de Lorenzónak erről nem szóltam, amikor azonban a következő napon érintetlenül találta ételeimet, tudakozódott, hogy hogyan vagyok.

– Egészen jól!

– Az nem lehetséges, hiszen nem eszik semmit! Ön beteg, de a magas tanács nagylelkűsége ingyen engedélyez önnek orvost és orvosságot.

Elhagyott, de visszajött három óra múlva, kezeljen lámpással, egy komolyan néző férfival, az orvossal. Nagy lázban voltam. Az orvos különböző kérdéseket intézett hozzám, mire azt felellem, megszoktam, hogy gyóntatómmal és orvosommal tanuk nélkül beszéljek. Mivel Lorenzo nem volt hajlandó az orvos felszólítására minket egyedül hagyni, a doktor távozott azzal, hogy életveszedelemben vagyok. Ez a kijelentés engem nem ijesztett meg, mert megfelelt vágyaimnak – hiszen az olyan életet, amilyet most folytattam, igazán nem tekinthettem a javak legkülönbjének. Nyomorúságos halálom talán okulás lesz kegyetlen üldözőimnek, és kényszeríteni fogj őket arra, hogy belássák a velem szemben folytatott bánásmódnak az embertelenségét.

Négy óra múlva megint csörrentek a reteszek, orvosom megjelent Lorenzo kísérete nélkül és a lámpást maga hozta. Bágyadtságom nyugalmat hozott kimerült testemnek, felizgatott lelkemnek. A jótevő természet megszabadította a beteget lelki szenvedéseitől, örömmel láttam, hogy börtönőröm, ez az Argusz, nincsen itt, mert a legnagyobb utálatot éreztem iránta, amióta megmagyarázta nékem a fojtógépet. Egy negyedóra múlva orvosom mindent tudott.

Ha újra fel akar gyógyulni – mondotta nekem, – akkor száműznie kell lelkéből minden szomorúságot!

Jól van! Írja meg a szükséges receptet és adja le az egyetlen patikába, mely meg tudja nékem szerezni az orvosságot. Cavalli úr volt a rossz orvos, ki elolvasásra elküldte nekem a „Misztikus város”t és a „Jézus szívé”-t.

Nos, ezek a művek valóban felidézhették önben a lázas tüneteket.

Még egy nagy üveg limonádét készített nekem, azzal az utasítással, hogy igyam belőle gyakran, azután elhagyott.

Ezt az éjszakát nagy kábultságban töltöttem el, százféle misztikus együgyűséget álmodva.

Amikor felébredtem, Lorenzo látogatott meg, az orvosom és egy sebész, ki eret vágott rajtam.

A doktor hozott - nékem egy üveg orvosságot, melyből este lefekvéskor kell szednem és egy kis lábas húslevest.

Megengedték nekem – mondotta, – hogy elhelyezzem abba a padláskamrába, ahol a hőség nem akkora, a levegő nem annyira nyomasztó.

Inkább lemondok erről a kedvezményről; mert nem utálok semmit sem annyira, mint a patkányt és még ágyamban sem volnék előlük biztonságban.

Siralom!… Cavalli úr megkapta tőlem a magáét, amiért könyveivel beteggé tette önt; megbízott, hogy hozzam őket vissza és adjam önnek a Boethiust. Itt van.

Nagyon szépen köszönöm, doktor… számomra jobb, mint Seneca: jót fog nekem tenni.

Hagyok itt egy kis árpalét is, hadd üdítse fel önt!

Összesen négyszer látogatott meg és helyreállított – egészséges természetem meglette ebben a magáét és most megjött az étvágyam. Szeptember elején egészen jól éreztem már magam és megszabadultam minden bajtól, kivéve a borzalmas hőséget, a férgeket és az unalmat – mert Boethiust még mindig nem tudtam folyton olvasni.

Egy napon Lorenzo azt mondotta nékem, megengedlek, hogy elhagyjam a cellámat, míg takarítják, és a padláskamrában mosakodhatom. Ezt a kedvezményt arra használtam, hogy a tíz perc alatt, míg a takarítás tartott, olyan indulatosan járjak fel és alá, hogy a megrettent patkányok nem mertek előbújni. Ugyanazon a napon Lorenzo bemutatta számadását, amikor is kiderült, hogy harminc lirát követelhetek tőle, ezt azonban nem szabad átvennem, mivel nem engedték meg a rabnak, hogy pénz legyen nála.

Meghagytam tehát neki ezt az összeget azzal az utasítással, hogy néhány misét olvastasson értem, de megvoltam róla győződve, hogy egészen másképpen fogja a pénzt felhasználni és hálálkodása olyan élénk volt, hogy ezzel csak megerősített engem hitemben. Hónapokig cselekedtem ugyanígy és sohasem kaptam valamilyen nyugtát az olvasandó misék összegéről.

Ha Lorenzo a pénzt a csapszékbe vitte, akkor mindenesetre neki több haszna volt belőle.

Így éldegéltem egyik napról a másikra, és azzal vigasztaltam magamat, hogy a másnap egész bizonyosan meg fogja nekem hozni szabadságomat. De mivel várakozásomban egyre csalódtam, szegény fejemnek az az ötlete támadt, hogy ez meg fog történni föltétlenül október elsején, mert ezen a napon új inkvizítorok veszik át a kormányzatot.

E kecsegtető kiszámításom alapján fogságom oly sokáig fog tartani, mint a jelenlegi inkvizítorok halalma és éppen ezért nem jelent még meg a titkár, hogy kihallgasson, rám bizonyítsa bűneimet és kihirdesse az ítéletemet.

Bármily természetesnek látszott is ez az okoskodás, annyira hibás volt itt az ólomtetők alatt, ahol semmi sem megy végbe természetesen, fin azonban azt hitettem el magammal, hogy a magas bírák máris fölismerték ártatlanságomat és igazságtalanságukat, és most már csak a forma kedvéért tartanak engem fogva, nehogy eljárásukat bemocskolják az igazságtalanság látszatával; ebből arra következtettem, hogy visszaadják nekem szabadságomat, amint leteszik hatalmuk jogarát.

Hogyan adhatnak át engem utódaiknak elegendő bizonyítékok híján, melyek feltárnák bűnösségemet, igazolják bebörtönöztetésemet? Hiszen nekem lehetetlennek tűnt, hogy bűnösnek mondhattak ki és elítélhettek anélkül, hogy ezt velem közölnék, hogy az okokat felsorolták volnál

Igen ám – csakhogy Velence magas tanácsával szemben ez a logika semmit sem jelentett! Akarata elegendő, hogy vétkesnek találják, akit tönkre akar tenni; minek erről még beszélni is az illetővel?! És ha el van ítélve, minek neki még az ítéletet fel is olvasni?! Nem kell a beleegyezésem és talán jobb is ez így, a szegény nyomorultnak megmarad a reményei.

A rab nem ember, pusztán tárgy, melynek nem kell cselekvően belenyúlnia tulajdon történetébe; szög, melyre csupán verni kell a kalapáccsal, hogy beleerőszakolják a falba.

Jórészt ismertem a kolosszus szokásait, melynek hatalmában sínylettem; de a földön vannak dolgok, miket csak a tulajdon tapasztalata árán ismer meg az ember.

Szeptember utolsó éjszakáján nem tudtam aludni; türelmetlenül vártam a reggelt, amikor is, ezt bizonyosra vettem, szabadon fognak bocsátani. Hej, véget ért kormányzási idejük azoknak a nyomorultaknak, kik megfosztottak engem a szabadságomtól, eljött az új nap, de reggeli látogatása alkalmával Lorenzo nem hozott nekem semmiféle hírt. Öt vagy hat napig reszkettem dühömben és kétségbeesésemben és lassanként fölébredt bennem a gondolat, hogy elhatározták és életem fogytáig tartanak engem fogva okokból, miket kitalálni nem tudok.

Csakhamar nevettem ezen a rémes gondolaton, mert hiszen tőlem függött, hogy ennek a raboskodásnak az idejét megkurtítsam. Sikerülni kell, hogy vagy elmenekülök, vagy megölöm magam. Delibcrala morte ferocior.{3}

November elején eltökéltem magamban, hogy erőszakkal távozom egy helyről, ahol csak az erősebb tart engem fogva, és ez az egyetlen gondolat hamarosan betöltötte minden szellemi erőmet. Törtem a fejemet, hogy módját találjam ennek az elhatározásnak a megvalósítására és száz tervet is készítettem, melyek közül az egyik vakmerőbb a másiknál.

Most egy furcsa esemény tisztán megmulatta nekem kedélyem sajnálnivaló állapotát.

Éppen a tetőnyílásnál álltam és véletlenül a nyíláson kinéztem a már említett nagy gerendára. Ekkor egyszerre csak látom, hogy ez a gerenda dehogy is remeg, hanem jobbra fordul, hogy azután lassanként újra elfoglalja régi helyzetét. Mivel ugyanebben a pillanatban én is elveszítettem az egyensúlyomat, felismertem, hogy ez földrengés. Lorenzo és a poroszlók is érezlek egy ringó mozgást.

Ez az esemény nekem csak örömet szerzett és amikor a megrázkódtatás néhány szempillantás múlva megismétlődött, nem tudtam elfojtani ezt a felkiáltást:

– Még egyszer, óh, még egyszer Istenem! De erősebben!

Megrettenve ettől az elvetemedettségtől, miket egy őrjöngő agyvelő kitörésének véltek, a poroszlók elsiettek.

Megszabadulván jelenlétüktől, elgondolkodtam önmagam felett és akkor rájöttem arra, hogy erős földrengés esetén a Doge-palota összeomlását és szabadságom visszaszerzését remélni: mily balgaság! Ennek az óriási épületnek az összeomlása tegyen ki engem sértetlenül és szabadon a Szent Márk térre! Igazán kezdek megőrülni.

Ez a megrázkódtatás kilengése volt annak a földrengésnek, mely abban az időben elpusztította Lisszabon városát.

{1} Egy herkules nem bír kellővel.

{2} Vegyétek őrizetbe.

{3} Eltökélt halállal csak még borzasztóbb