Kemény István

Velük nevelkedett

a gép

Magyar munkások

a hetvenes évek elején

Szociológiai tanulmányok

fapadoskonyv.hu

Tartalom

A magyar munkásosztály rétegződése

A Csillaghegyi Téglagyár munkásai

Lakás

Kereset és jövedelem

Futószalag a Motorkerékpárgyárban

Miért éppen a futószalag?

Betanított munka és technikai fejlődés

A betanított munka a magyar ipari és technikai fejlődésben

A várható fejlemények

A munka a végszereldében

A gyár és a gyártmány

A végszerelde belső felépítése

A futószalag kialakulása

A történet tanulsága

A futószalag elve és a végszerelde szerelősorának valósága

A szerszám és a futószalag

Az alkatrész és a futószalag

A betanított munka és a futószalag, avagy az emberek nem egyformák

Betanítás a futószalagon

Beugrók, felvállalók és túlórázók

Mikor jó a motor?

A munkás és a futószalag

Összefoglalás

Munkakultúra és életforma

A munkás és a technika

A személytelen technológia

A technológia fejlődése

Tudományos munkaszervezés

Technika és iskolázottság

Technikai színvonal – emberi színvonal

A szakképzés változásai

Még egyszer a színvonalról

Munka és megélhetés

Normák és bérek

Magatartások

A megélhetés módja

Az életformákat meghatározó főbb történelmi tényezők

Az életforma fogalmáról

Történeti-társadalmi tényezők

Belépési és kilépési mobilitás

Életforma-csoportok

Városi kisiparosok és szakmunkások leszármazottai

Falusi iparosok és szakmunkások leszármazottai

Kis- és középparasztok leszármazottai

Városi és falusi szegények leszármazottai

Iskola és továbbtanulás

Iskolázottság

A munkásgyerekek továbbtanulási lehetőségei

A munkások képe a gyárról, a társadalomról és saját szerepükről

A munkások informáltsága és képe a gyárról

A munkások képe a társadalomról

A munkásosztály saját szerepéről

A magyar munkásosztály rétegződése{1}

Magyarországon az első gyári munkások két világtáj felől jöttek: idegenből (elsősorban Csehországból és Ausztriából), illetőleg a hazai, gyakran németajkú iparosrétegből jöttek a szakmunkások, a parasztokból lettek a gyári napszámosok.{2} Ez a munkásság a kapitalista gazdasági rendszernek volt nem polgári ellenzéke, de a társadalomban a tőkés szerkezet mellett tovább élt a feudális szerkezet is. Az ország gazdasága rohamosan iparosodott; a társadalmi rendszer demokratizálódása, az életformák urbanizálódása csak lassan, kínlódva haladt előre.

Amikor a magyar kapitalizmus s vele a magyar munkásság színre lépett, Magyarországnak nem volt egységes társadalma. Két társadalom élt egymással szemben, illetőleg az egyik, az ún. gentry és az arisztokrácia társadalma úgy telepedett rá a másikra, a paraszttársadalomra, hogy annak világát teljesen bezárta; kijárást belőle csak kivételképpen és kerülő úton engedett meg.

A magyar polgárság nem igyekezett e zárt világokat megnyitni, hanem közéjük illeszkedett újabb zárt világként. Beépült a magyar társadalom rendjébe, de azt át nem alakította. Viszonya a munkássághoz egyfelől a kizsákmányolóé volt a kizsákmányolthoz, másfelől a rendi társadalom kiváltságos rétegéé a kiváltság nélkülihez. Ahogy a magyar parasztság fölött, tőle szokásaiban, kultúrában, gondolkodásmódban mérhetetlenül távol élt a magyar úri osztály, ugyanúgy élt a magyar munkásság fölött, tőle szokásaiban, gondolkodásmódjában, életvitelében mérhetetlenül távol a magyar polgárság. A magyar munkásságnak ugyanúgy, mint a magyar parasztságnak, nyomás alatt külön világot kellett magának kialakítania, amelyben élhessen.

A gyárak munkássága szigorú függőségi rendszerben élt, mint ahogy abban élt az egész magyar társadalom is.

A munkásság zárt világa kezdetben maga is kisebb zárt világokra oszlott. Az idegenből jöttek, a volt iparosok és a faluról származottak, a mesterek, a szakmunkások és a napszámosok csoportjait jövedelemben, neveltetésben, presztízsben, kultúrában, kiváltságokban éles különbségek választották el egymástól. Műhelyrendszer uralkodott, középpontjában a mesterrel, akit személyes közelségben vettek körül az inasok és segédek. A szakmunkás ebben az időben kisipari módszerekkel tanulta meg a szakmát, s valóban úgy is értett hozzá, mint az önálló kisiparos. Szüksége is volt rá, mert a régi technológia azt kívánta tőle, hogy egymástól eltérő feladatokat önállóan tudjon megoldani.

E világ zártsága elsősorban a szervezett munkásmozgalomban tört meg. A szervezett munkás urbanizáltabb volt, mint nem szervezett társa. A teljes polgári kultúrát igényelte, s a polgári életforma minden vívmányát, miközben – és ezzel egyidejűen – elutasította, sőt lerombolni kívánta a kapitalista társadalmat. Értékrendszerének voltak a polgári értékrenddel megegyező s azzal poláris ellentétben álló elvei. Megegyezett a polgári értékrenddel a kultúra és a magasabb értékek tiszteletében, a teljesítmény megbecsülésében, a termelés fokozásának igényében. Szembenállt a polgári értékrenddel abban, hogy elutasította az egyenlőtlenségen alapuló társadalmi rendet, hitt e rendszer megszüntetésének és a szocialista társadalmi rendszer felépítésének lehetőségében és szükségességében, a munkásmozgalom erre irányuló küldetésében. Az osztályharcos munkás magasabb kultúrája és politikai ellenzékisége elválaszthatatlan volt egymástól. Az osztályharc ideológiája racionalisztikus: felfogásához a kultúra racionális alapjainak teljes megértése szükséges. A kulturálódás hiánya viszont elősegíti a politikai beilleszkedést: a zárt világban élő munkás irracionálisnak látja a fölötte elterülő égboltot, inkább hajlik a belenyugvásra s a hosszú belenyugvásokat megszakító lázongásokra.

Az életforma urbanizálódásában legmesszebb a szervezett munkás jutott, de az urbanizálódásnak volt más útja is: a gyári szakmunkások egy részéből mester vagy kisiparos lett. A kisipari műhelyből tőkés vállalkozás bontakozhatott ki – a legtöbb kisiparos azonban nem élt sokkal jobban a gyári szakmunkásnál –, s a második, harmadik nemzedék már a burzsoáziához tartozhatott. Más kisiparosok taníttatták gyerekeiket, s azok sok nehézséggel, származásukat rejtegetve, bejuthattak a polgári létű és gentry tudatú középosztályba. Az urbanizálódásnak ez az útja kilépést jelentett a munkásságból – egyben alkalmazkodást a nem polgári társadalmi légkörhöz, az uralkodó illúziókhoz és eszményekhez.

A húszas években fokozódott a munkások kirekesztettsége. Az úri társadalom a Tanácsköztársaság leverése után a munkásságot nemzetietlennek minősítette. Ezzel csak élesebben, ideologikusan fogalmazta meg azt, ami rejtett vagy nem rejtett formában amúgy is legmélyebb meggyőződése volt: az úri társadalom önmagát a nemzettel azonosította, s mindazt, ami rajta kívül esett, a nemzetbe sem értette bele. Igaz, ideológiává mindez akkor vált, amikor alapvetően megingott azokban is, akik látszólag hittek benne.

A harmincas és a negyvenes években már egészen más képet mutat a munkásság. Új technika jelenik meg, háttérbe szorul a munkások autonómiája, előtérbe kerülnek a betanított munkások. A munkások származás szerinti összetétele is átalakul. Az idegenből jöttek már rég meghonosodtak, de a régi szakmunkások amúgy is már csak magot jelentenek. Előtérbe kerül a faluról jött hatalmas tömeg, amely szakmailag, politikailag, kulturálisan képzetlenebb, de erősen radikális érzelmű. Megváltozik a munkások helye a gyár társadalmi rendszerében is; az ipari feudalizmus jobboldali radikalizmussal és szociális demagógiával színeződik.

E jobboldali radikalizmus és szociális demagógia sok mindent meg akar adni a munkásságnak, vagy legalábbis azt hirdeti. Munkabérszabályozás, munkavédelem, biztosítás, népművelés, szakoktatás tervezése vagy fejlesztése párosul annak hangsúlyozásával, hogy a munkás maradjon meg munkásnak, engedelmesnek, parancsokat végrehajtónak. Az ipari feudalizmus tehát megmaradt feudalizmusnak, csak atyaibbá, antiintellektuálisabbá és katonásabbá vált.{3}

A második világháború alatt új lendületet kapott az iparosodás. A termelés rohamosan, a háború néhány éve alatt csaknem 40 százalékkal nőtt, új, korszerű technikával dolgozó gyárak keletkeztek, s a régiek technikája is átalakult. A termelés mennyisége és minősége körülbelül azt a szintet érte el, amit később az ötéves terv második évében.{4} Ez az iparosodás megnövelte a munkásság – és a polgári rétegek – számát és súlyát, emelte az életszínvonalat. Az iparosodás korszerűsítette a technikát, s lehetőséget adott az életformák anyagi keretének urbanizálásához. A társadalmi élet, a formarendszer, a szerkezet megújulásához azonban nem elég az iparosodás. Ehhez az alulról jövő erők, elsősorban a munkásság tevékeny közreműködése kell: demokratizálódás nélkül nincs megújulás. A demokratizálódás nélküli iparosítás csak fokozta az ellentmondásokat; a megőrzött, végképp elavult és hazuggá vált feudális elemek mellé fasiszta politikai felépítményt teremtett; növelte azokat az erőket, amelyeknek a demokratizálódás érdekében állt, de nem engedte meg érvényesülésüket. A második világháború végére mégis készen álltak ezek az erők egy korszerű, demokratikus társadalom megteremtésére.

A munkásság egy nemzedékkel ezelőtti zárt kultúrája ma felbomlóban van: a mai magyar munkásság nem zárt társadalmi réteg, kijegecesedett szokásokkal, egyértelmű összefüggésrendszerrel, hanem inkább úton lévők hatalmas tábora. A munkásság egyik fele nemrég vált vagy most válik parasztból munkássá, s átmeneti életformában él falu és város, paraszti és munkásélet között. De úton vannak azok is, akik munkásnak születtek, a régi értelemben vett munkás és az új típusú munkás között. Egy részük csoportvezetővé, művezetővé, technikussá, mérnökké válik, mások a gyári laboratóriumba vagy szolgáltató munkahelyre kerülnek, megint mások mellékes munkát keresnek, és életük legfontosabb részét a gyáron kívül élik; így vagy úgy, többségük elszakad a hagyományos életformától.

A mai magyar munkásság belső rétegződésének elemzéséhez ebből az átmenetiségből kell kiindulnunk.

A társadalmi munkamegosztásban elfoglalt hely ismerete nem elég a munkásságot alkotó rétegek körülhatárolásához, e rétegek közös és eltérő vonásainak és egymáshoz való viszonyának jellemzéséhez. A jelenben mindig tovább él a múlt: a mai társadalmi rétegeket nemcsak a társadalmi munkamegosztás jelenlegi rendje, hanem a régi munkamegosztás is alakítja. Ha a munkamegosztás belső szerkezetét érteni akarjuk, történetét is ismernünk kell.

A társadalmi munkamegosztás jelenlegi és a múltból továbbélő rendjének társadalmi rétegekre gyakorolt együttes hatása az életformában fejeződik ki. Az életforma jellemző vonásai: a lakóhely, a külső környezet, amely körülhatárolja és lehetőségeit megszabja; a lakás, az az állandó és szilárd keret, amely egybefogja és amelyben elhelyezkedik; a tárgyi kultúra, tehát mindaz, amit a réteg tagjai rendszeresen felhasználnak, fogyasztanak, kezelnek, amihez szokásaikat, élményeiket kapcsolják; a társadalmi státusok, amelyek az életformával térben és időben összeegyeztethetők, a családok életébe beilleszthetők és egymással összeférnek, más státusokat viszont kizárnak; a közvetlen környezet társadalmi ellenőrzése, amely a réteg tagjainak magatartását szabályozza és amely elítélésekben, helytelenítésekben, megszólásokban mutatkozik meg; a nevelés, amely az adott társadalmi csoporthoz tartozók magatartását egymás számára érthetővé és ismerőssé, mások számára idegenné és szokatlanná teszi. Mindezeknek megvan a saját történetük, és e történet által teljesek és meghatározottak. Más annak az életformája, aki mindig falun vagy mindig városban élt (az időben természetesen az állandó lakóhely is változik), mint azé, aki faluról városba költözött. A státusok egymásutánisága az életformának elkerülhetetlen jellegzetessége: a gyerekből családfő vagy feleség lesz, az ipari tanulóból szakmunkás stb. De alapvetően más azoknak az életformája, akik életük során azonos társadalmi rétegben, tehát a parasztságon vagy a munkásságon belül maradnak, mint azoké, akik réteget változtatnak.{5}

{1} Megjelent a Szociológia 1972. 1. számában

{2} Az első gyári munkások társadalmi eredetére alapvető munka Lackó Miklós: Ipari munkásságunk összetételének alakulása 1867–1949. (Bp. 1961.) E téren is nélkülözhetetlen Szabó Zoltán: Cifra nyomorúság. (Bp. é.n.)

{3} A közéletből való kirekesztettség azt eredményezte, hogy a nem szervezett munkásság körében legendás, mitikus színezetet nyert mindaz, ami a felső világban játszódott le. A világot a nem szervezett munkások is úgy látták, hogy alapvetően két részre oszlik: alullevőkre és felüllevőkre, munkásokra és nem munkásokra. Újságokból, valamint személyes beszélgetésekből eljutott hozzájuk minden, ami sorsukat érintette, és azt munkás szemszögből ítélték meg, de a munkásfolklór formálási törvényei szerint. Jellemző példa erre annak a munkásnak az elbeszélése, aki szerint Bethlen arra költötte el az ország pénzét, hogy visszavásárolja erdélyi birtokait. Mikor azután kiürült a kincstár, a zsidó nagytőkések adtak Horthynak kölcsönt, de azzal a feltétellel, hogy minden órabérből megtarthassanak két fillért. Az elbeszélés ténybeli alapja mindenki előtt ismert; a történések lényegét – a nagytőke, az arisztokrácia és az állam összefonódását – voltaképpen helyesen tükrözi vissza, s mindezt valósággal népmesei formában. Egy másik elbeszélés szerint Ferenc Józsefnek pénzre volt szüksége, és kancellárja a zsidókhoz fordult. Elibe öntötték a sok aranyat, de azt kívánták cserébe, hogy elhagyhassák az elkerített helyeket, ahova eddig be voltak zárva. Megkapták, amit kértek, s csak úgy röpültek szanaszéjjel. A zsidók egyenjogúsítása itt még legendásabb formát ölt, s még inkább mutatja, hogy a képzeletvilágban a történelem rétegei nem válnak el egymástól.

Az ember csak azt tudja reálisan megítélni, amiben részt vesz, amit saját tapasztalatából ismer. Ennek megfelelően a „felső” osztályok tagjainak is legendás, mitikus képük volt a munkások és parasztok világáról. A magyar munkásság belső átalakulásáról a második világháború előtti években elsőnek Erdei Ferenc tudósít a szárszói konferencián tartott előadásában. (Erdei Ferenc: A magyar társadalom. In: Szárszó. Az 1943. évi balatonszárszói Magyar Élet tábor előadása- és megbeszélés sorozata. Bp. 1943.) Tömör sorai ma is útmutatóak.

Részletesebben tárgyalja a kérdést Lackó idézett és egyéb műveiben. (Lackó Miklós: A magyar munkásosztály fejlődésének fő vonásai a tőkés korszakban. Bp. 1958.; Lackó Miklós: Nyilasok, nemzeti szocialisták 1935–1944. Bp. 1966.)

{4} Az ötvenes évek történetírása összehasonlítási alapnak mindig az 1938-as évet használta, és ezáltal megtévesztő képet nyújtott fejlődésünk dinamikájáról. Reálisabb képet festett a második világháború alatti fejlődésről Berend T. Iván-Ránki György: Magyarország gyáripara a második világháború előtt és a háború időszakában (1933-1944). Bp. 1958.; valamint Magyarország története. 2. kötet, (Bp. 1964.) általuk írt 8. fejezete; továbbá Berend T. Iván-Ránki György: Közép-Kelet-Európa gazdasági fejlődése a 19-20. században. (Bp. 1969.)

{5} Az életforma jelentőségét a társadalmi rétegződésben elsőnek Max Weber hangsúlyozta. A gazdasági struktúrához és hatalomhoz kapcsolja Weber a társadalmi osztályokat, a társadalmi struktúrákhoz és hatalomhoz a rendeket. „Rendi helyzetnek nevezzük a társadalmi megbecsülés tipikusan és eredményesen igényelt privilégiumát, amely az életvitel művészetén az empirikus vagy racionális tanon alapuló formális nevelésen, a megfelelő életformák birtoklásán; a leszármazás vagy a foglalkozás presztízsén alapul.” (Weber, Max: Wirtschaft und Gesellschaft. Tübingen, 1956. 266. p.)

Igaza volt azonban Hajnal Istvánnak abban, hogy Max Weber „zseniális megérzései szinte kívánkoznak a közvetítő objektív struktúrák részletes vizsgálatára, ami a végső, valóságos szintézis lenne, az üzemet adná.” Ezt a munkát próbálta Hajnal István elvégezni. Különböző műveiben a társadalmi struktúrát mindig úgy tárgyalta, hogy az adott társadalmi struktúra reprodukcióját biztosító társadalmi munkamegosztásból indult ki, ugyanakkor figyelembe vette az előző társadalmi struktúra hagyományos munkamegosztásának továbbélő, bár elhalóban levő elemeit; a társadalmi szerkezet meghatározásában a társadalmi munkamegosztás adott rendjéből indult ki, az ebből eredő funkciókból és e funkciók alapján meghatározott rétegekből, de ezt az elemzést mindig kiegészítette a történeti elemzéssel. Hajnal legfontosabb munkái: Történelem és szociológia. (Bp. 1939.) Az újkor története. (In: Hóman Bálint-Szekfű Gyula: Egyetemes történet 3. köt. Bp. 1936.) Hajnal módszerét alkalmazta a magyar paraszttársadalom vizsgálatára Erdei Ferenc A magyar paraszttársadalom c. munkájában, (Bp. 1941.), amely mindmáig klasszikus mintája a társadalmi osztályok konkrét elemzésének, a gazdasági struktúrából és a történeti fejlődésből eredő vonások egyesítésének. A gazdasági struktúra és az életforma együttes kezelésével próbálja Borsod, Heves és Nógrád munkásságát jellemezni Szabó Zoltán már idézett művében. A társadalmi munkamegosztás és a történelmi szempontok együttes alkalmazásának igényét a társadalmi struktúra elemzésében elvi általánosságokban igyekeztem kifejteni „A szerkezeti kép problémái” valamint „Munkamegosztás és árutermelés” c. 1963-ban írott tanulmányaimban, amelyek annak idején az MTA Szociológiai Kutató Csoportban megvitatásra kerültek. Sajnálatosnak érzem, hogy a társadalmi rétegződésről és abban a társadalmi munkamegosztásnak szerepéről folyatott későbbi vitában a társadalmi munkamegosztás fogalmát szűkebben értelmezték, és a történeti szempontokat elhanyagolták.

Amerikai viszonylatban a tulajdonviszonyok és az életforma együttes használatát igyekszik érvényesíteni a munkásosztály jellemzésében Miller, S. M.: The american lower classes: a typoligical approach. In: Bluecollar world, ed. Shostak, A. B.-Gomberg, W., Englewood Cliffs, N. J., 1964. 9-23. p. Vö. még S. M. Miller: The working class subculture: a new view. In: Blue collar world, 24-36. p. Angol viszonylatban hasonló nyomon jár Hoggart, Richard: The uses of literacy. Aspects of working-class life with special reference to publications and entertain-ments. Harmondsworth, Middlesex, 1957. Továbbá: Goldthorpe, J. H.-Lockwood, D.-Beck-hoffer, F.-Platt, J. három kötetes sorozatukban: The affluent worker, industrial attitudes and behaviour (Cambridge, 1968.); The affluent worker. Political attitudes and behaviour (Cambridge, 1968.); The affluent worker in the class structure (Cambridge, 1969.).