E. A. Rodriguez (Barsi Ödön)

Vihar

London felett

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Előszó

1. fejezet

A pokol kutyái

2. fejezet

A fekete báró

3. fejezet

Vihar London felett

4. fejezet

A Führer megérkezik

5. fejezet

A V3

6. fejezet

Különös közjáték

7. fejezet

Egy mozgalmas éjszaka

8. fejezet

Haláltánc

9. fejezet

Titkos szolgálat

10. fejezet

Az operában

11. fejezet

A színésznő

12. fejezet

Haditanács

13. fejezet

Az óvóhelytől a tengerig

14. fejezet

A titkok éjszakája

15. fejezet

Az alagútban

16. fejezet

Ismét a tengerben

17. fejezet

For ever – never!

18. fejezet

Az utolsó kaland

19. fejezet

A három testőr

20. fejezet

Epilógus

„Ne félj, Hilaire, azt mondom, ne remegj,

A világ vége még messze van,

A gép fölöttünk hiába süvít…

Albion büszke-sértetlenül áll

A sírnál, hol Nelson pihen nyugodtan

S csalódva húzódik vissza a halál.”

Chesterton

Előszó

Allan Wood ezredes – az Intelligence Service Secret egyik vezetője – megszokott feketéjét itta a Grosvenor-House teraszán, Arthur Craig társaságában. Craig a Times riportere volt, és a szakmában igen nagyra értékelték képességeit.

– Mindjárt záróra – mondta az ezredes, miközben a főpincérre pillantott, aki kitűnően szabott frakkjában olyan előkelő volt, mint egy skót főnemes.

Az újságíró sóhajtva nyúlt pénztárcája után.

– Most kereshetünk egy night-clubot. Ideje volna már, hogy vége legyen ennek az átkozott háborúnak!

– Nem vagyunk már messze a végétől – mondta Wood határozott hangon. – Az afrikai és olaszországi sikerek után most bekövetkezett a várva várt invázió is: csapataink megvetették lábukat Normandiában, és az utánpótlás özönlik a Csatornán keresztül.

– Én korántsem látom ilyen biztosnak a győzelmet – jegyezte meg a riporter –, a németek még mindig erősek és olyan titkos fegyvereik lehetnek, amilyenekről nem is álmodtunk eddig.

Allan Wood legyintett. – Badarság! Csak nem hiszel az ellenséges propagandának? Ha valóban volnának titkos fegyvereik, akkor már a partraszállás első napján bevetették volna azokat… De ma ne törjük a fejünket a háborús problémákon… Nem volna kedved kisétálni a Temze partjára?

– Szívesen – mondta Craig, miközben felemelkedett helyéről, és a széken hanyagul átvetett trencskója után nyúlt. – Ha úgy tetszik, máris mehetünk!

Nemsokára ott álltak a folyó partján. Varázslatosán szép éjszaka volt. A sötét égbolt úgy tátongott feketeségével a város fölött, mint valami fölfelé ívelő roppant szakadék, és a mélyén csillagok ragyogtak. A városban azonban egyetlen fénypont sem mutatkozott.

– Tökéletes elsötétítés – mondta Wood elégedetten. – Az utóbbi időben egyébként már csak elvétve jut el egy-egy német gép London fölé.

– Éppen ez a nagy csönd nem tetszik nekem – jegyezte meg az újságíró. – Sokszor úgy érzem, hogy a németek valami szörnyűségre készülődnek ellenünk.

– Talán a megtorlásra gondolsz? – kérdezte Wood. – A németeknek kevés joguk van arra, hogy ezt a szót kimondják, hiszen ők kezdték el a polgári lakosság bombázását.

Kis ideig szótlanul álltak egymás mellett… Mély, szinte természetellenes csönd volt. Egyszerre aztán, egészen váratlanul, olyan hang hallatszott, mintha valami óriás motorkerékpár zakatolna a messzeségben.

– Mi volt az? – figyelt az újságíró.

Furcsa sistergés ütötte meg a fülüket; a sötét égen egy szivar alakú test jelent meg, melynek végén vörös láng lobogott… A baljóslatú fény ijesztő gyorsasággal közeledett a város felé.

– Hatalmas meteor, vagy üstökös – mondta Craig. – A greenwichi obszervatóriumban nagy lehet az öröm.

Az égen lobogó, rejtélyes láng visszfénye végigrezgett a folyó sötét tükrén, és egy pillanatra megvilágította a víz partján álló karcsú obeliszket, melyet Kleopátra tűje néven ismernek a londoniak.

Egyre több fényes vonal szántotta végig az égboltot, mintha csak valami rettentő csillaghullás vette volna kezdetét. Minden oldalról foszforeszkáló, sistergő, orsó alakú testek röpültek London fölé…

– Igazad volt, mikor a németek titkos fegyverét emlegetted – mondta Wood sápadtan. – Nem üstökösök lángolnak az égen, hanem vezető nélküli repülőgépek, vagy talán inkább óriás rakéták.

Az ezredes utolsó szavai után borzalmas erejű detonáció rázta meg a földet… Az első német robbanótest lecsapódott London házai közé.

Mint már annyiszor a múltban, a németek megint a védtelen polgári lakosságot szemelték ki áldozatnak… Az első tüzes lövedéket csakhamar egész rajok követték.

Lángok csaptak fel London különböző pontjain: az ég vörösen izzott, mintha Loge – a tűz ármányos istene – borította volna lángpalástját a város fölé.

1. fejezet

A pokol kutyái

Allan Wood csontos ujja végigszántotta a térképet, és egy pillanatra megállt Calais városánál.

– Innen indítják útnak a legtöbb rakétát – mondta –, de megfigyeléseink szerint Bretagne és Normandia felől is érkeznek hasonló szárnyas bombák. A németek a „pokol kutyáinak” nevezik rakétáikat. Az öreg Conan Doyle vagy Wells fantáziája álmodhatta volna meg ezeket a szörnyűséges bombákat, melyek egyre sűrűbb rajokban repülnek át a Csatornán. Ha így megy tovább, egész London elpusztul. Máris hatalmas tüzeket jelentenek több városrészből. Valamit tennünk kell, sir!

A kövérkés, buldogképű férfi, aki az ezredessel szemközt ült egy magas támlájú széken, bólintott, és egy újabb szivart tolt sárga fogai közé. A neve fogalom volt az egész világon: Winston Churchill. Sokan gyűlölték, de sokkal többen dicsőítették ezt a nevet Európában. Egész lénye elárulta emberfölötti makacsságát. Amikor Németország legázolta és megadásra kényszerítette Franciaországot, egyedül Churchill kardoskodott tovább a háború folytatása mellett. Dünkirchen árnyéka lebegett Albion fölött, de Churchill nem adta meg magát: rádióbeszédeket mondott, elröpült távoli országokba, hogy értekezleteket tartson; és elszántan fegyverkezett. Az ő érdeme volt, hogy a német áradat végül is megtorpant, sőt, hátrálni kényszerült.

A makacs és nagyszerű öregember mozdulatlanul ült, szájában a vastag szivarral; a kékes füst körüllebegte ráncos és mégis gyermekesen rózsaszínű arcát.

– Már utasítottam a Royal Air Force parancsnokát, hogy a legnehezebb Liberatorokat küldje Calais vidékére.

– És az eredmény, sir?

Allan Wood várakozásteljesen nézett a miniszterelnök szeme közé.

– Eddig még nem jelentettek komoly eredményt… a gyilkos pokolgépek tovább zuhognak Angliára…

– A bombázástól nem is remélhetünk gyors eredményt, sir.

– Mit tanácsol, ezredes úr?

– Néhány bátor embert Calais-ba kell küldenünk.

– Hogyan?

– Természetesen légi úton…

– Ejtőernyősöket?

– Azt hiszi, hogy élve eljuthat oda angol ember?

– Német uniformisban esetleg.

Az öregember arcán egy pillanatra elsimultak a mozgékony ráncok.

– Természetesen a Titkos Szolgálat embereire gondol?

– Igen… Mondjam a neveket?

– Nem szükséges, csak látni akarom őket egy pillanatra!

– Ahogy parancsolja, mylord.

Az ezredes keskeny, arisztokratikus keze egy fehér gombra tapadt. Halk, súrlódó nesz hallatszott, és a könyvesszekrény egyik oldala kifordult helyéről. A mögötte tátongó sötét üregből négy férfi lépett ki, valamennyien elég magasak voltak, de egyikük valóságos óriásként magasodott ki társai közül.

– Porthos – mondta Wood, és finoman elmosolyodott.

A miniszterelnök kissé felhúzta szemöldökét, ami nála a csodálkozás jele volt.

– Porthos – ismételte. – Milyen furcsa név… Dumas mester egyik hősét hívták így… És a többiek?

– Athos, Aramis és D’Artagnan.

– Micsoda tréfa ez, ezredes úr?

– A szokásos X és Y jelzések helyett ezek az urak ilyen néven szerepelnek az Intelligence Service listájában.

– Bizarr idea – mosolyodott el Churchill, miközben élesen szemügyre vette a mozdulatlanul várakozó férfiakat. – Nos, Dumas hősei sem vállalkoztak nehezebb feladatra, mint amilyennel önöket akarjuk megbízni… Melyik hallgat önök közül a D’Artagnan névre?

– Én, mylord.

Churchill elgondolkozva méregette a ravasz képű, napbarnított férfit.

– Ön angol?

– Az anyám francia volt.

– És Aramis úr?

– Walesben születtem, sir.

– Hány éves?

– Huszonöt, mylord.

A finomarcú, fehér bőrű fiatalember nyugodtan viszonozta a lord fürkésző pillantását.

– Ön hol született, Athos úr? – fordult a miniszterelnök a harmadik férfi felé.

– Skóciában. Atyám a tengerészetnél szolgált. A családom…

– Csak neveket ne! – vágott közbe a miniszterelnök. – Én megelégszem az önök által felvett nevekkel is. Mióta tagja a Titkos Szolgálatnak?

– Tíz éve.

– És ön? – fordult az admiralitás lordja a szőke óriás felé, aki egykedvű arccal állt a rejtekajtónál.

– Öt éve, sir.

– Ön is angol?

– Yes, sir, cokneyi vagyok.

– Tudják már, hogy milyen feladat vár rájuk?

– Még nem – válaszolta Wood.

– Well, akkor ismertesse a helyzetet, ezredes úr!

Allan Wood a térkép fölé hajolt és magyarázni kezdett…

*

Aznap este a croydoni repülőtér egyik elkerített részén furcsa társaság gyűlt össze. Valamennyien a Secret Service tagjai voltak, de négyen közülük német egyenruhát viseltek.

– A papírok rendben vannak? – kérdezte Allan Wood.

– All right, colonel – válaszolta D’Artagnan, aki a német légierők egyenruháját viselte, és vállpántján századosi jelzés csillogott.

A kis expedíció többi tagja hadnagyi uniformisban volt. Az ezredes még egyszer átnézte a papírokat.

– Hermann Litz kapitány a hannoveri vadászrepülő-ezredtől… Ez ugyebár ön, D’Artagnan?

– Igen, ezredes úr.

– Arnold Drexler hadnagy.

– Hier – jelentkezett mély hangján Porthos, és a papírok után nyúlt.

Allan Wood elmosolyodott. – Nagyon helyes, ha máris megszokják a német beszédet. Ha esetleg álmukból riasztják fel az urakat, akkor is feltétlenül németül jelentkezzenek… Verstanden?

– Jawohl, Herr Oberst! – szólalt meg Aramis, és gyönge pír futott át halvány arcán.

Allan Wood átnézte a fiatalember papírjait, és elégedetten bólintott.

– Ön mától kezdve Hans Werner hadnagy, és a vadászrepülő-ezred romboló különítményének tagja… Ön pedig, Athos úr, a tetszetős Siegfried Kühne nevet viseli.

– Leutnant der 6-ten Jägerbataillon, aus Braunschweig.

– Amint látom, az urak pompásan tudják szerepüket – mondta Wood elégedetten, s magához intette D’Artagnant. – Senkihez se legyenek bizalommal, ha a túlsó oldalon vannak. Egyetlen emberrel tárgyalhatnak, ha a sors összehozná önöket. Az illető a Secret Service aktáiban X 24 jelzéssel szerepel, és hűséges segítőtársa a legjobb kémnőnknek, aki „Szürke Egér” néven ismeretes. X 24 egyébként évek óta Németországban dolgozik.

A repülőteret egy fényszóró pásztázta végig, és megvilágította a hatalmas repülőgépet, amely pontos mása volt a német Gigant szállítógépeknek. Egy német rendszámmal ellátott katonai autó gördült a repülőgép mellé, aztán erős zúgással felkapaszkodott az erre a célra lefektetett deszkákon, és eltűnt a hatalmas alkotmány belsejében.

Wood elégedetten bólintott. – Nos, az autójukat már elhelyeztük a gépben. Beszállás, uraim!

Az ezredes sorra kezet fogott a kis expedíció tagjaival, akik gyorsan elfoglalták helyüket az utasszállító gép belsejében. A légcsavarok berregni kezdtek, a gép a magasba emelkedett és eltűnt a sötétségben…

*

D’Artagnan az egyik pilóta mellett ült, és a sötétségbe bámult. Fekete, gyászos felhők gomolyogtak a Csatorna fölött, és eltakarták a csillagokat… Egyszerre azonban újra felvillantak azok a baljóslatú fények, melyek előző nap annyira megdöbbentették London lakosságát.

– A pokol kutyái útban vannak Anglia felé – mondta a pilóta.

Egy rakéta az utasszállító gép alatt suhant el irtózatos sebességgel; inkább sejteni, mint látni lehetett orsó alakú testét, melyet hosszú lángcsóva követett… A brit partokon megkezdődött a légelhárító ütegek ijesztő fénycsatája. A gépágyúk éles kattogásába néha-néha belevegyült egy-egy hatalmas dörrenés.

– Egyik-másik repülőbombát eltalálják – vélekedett D’Artagnan.

– De sok mégis eléri a fővárost – jegyezte meg a pilóta.

D’Artagnan hátrafordult, pillantása Porthos égő tekintetével találkozott. Az óriás kissé előrehajolva ült, széles háta elfödte a többieket.

– Remélem, ezúttal te is elismered, hogy a kalandunk izgalmasnak ígérkezik?

Az óriás bólintott. – Azt hiszem, nem fogunk unatkozni.

Egyre több repülőbomba szállt London fölé. A levegő zengett-zúgott, mintha a végítélet harsonája szólalt volna meg a Csatorna fölött. A tüzes csíkok szinte mértani pontossággal haladtak egymás mellett, mintha valami emberfölötti akaratnak engedelmeskednének.

– Akárki találta ki az új fegyvert, mindenesetre zseniális ember! – szólalt meg Aramis.

– Az – dörmögte D’Artagnan elkeseredetten –, ezt a németek is jól tudják, és éppen ezért bizonyára minden óvintézkedést megtettek, hogy a titkot megőrizzék. Nem lesz könnyű dolgunk, fiúk!

A légcsavarok erős berregése elnyomta a fiatalember utolsó szavait, a gép gyorsan emelkedett a magasba. Most már az oxigéntartályokra volt szükség, hogy lélegzeni tudjanak. A magasságmérő tízezer métert jelzett…

Mintegy félórai út után a gép hirtelen süllyedni kezdett. Mindnyájan érezték, hogy közel vannak a célhoz. Minden pillanatban várták, hogy megszólalnak a légvédelmi ágyúk… Szerencséjük volt, a parti tüzérség hallgatott… Vagy talán már túl voltak a partvédelmi zónán?… Amennyire D’Artagnan láthatta, egy sötét erdő fölött köröztek. A pilóta alkalmas helyet keresett a leszállásra. Az egész vállalkozás sikere talán ettől a leszállástól függött. A gép széles köröket írt le az erdő fölött, aztán leereszkedett egy tisztásra. Most már pillanatok alatt történt minden: két ügyesen elhelyezett deszkán a katonai autó a tisztásra gördült, és a kis expedíció tagjai is kiszálltak a gépből.

D’Artagnan búcsút intett a hatalmas gépnek, amely újra a magasba emelkedett, és erős zúgással nyugat felé fordult. Ekkor egy fényszóró pásztázta végig a sötét égboltot, majd egy másik fény is felragyogott, sőt, egy harmadik is.

– Észrevették a gépet – mondta felindultan Porthos.

– Akkor alkalmasint vége is van – jegyezte meg Aramis –, a német légvédelem hihetetlenül precízen dolgozik. A gép nem az előírt magasságban repült, s ezért gyanút fogtak.

A következő másodpercben már működni kezdtek a gépágyúk. A kis expedíció tagjai csak most értettek meg, hogy milyen hallatlan szerencséjük volt, mert a németek előbb is felfedezhették volna a gépet. A fénysugarak megtalálták a repülőgépet, és makacsul rátapadtak. A nyomjelző lövedékek valóságos korallfüzéreket alkottak az égen: lövés lövést követett, és egyszerre éles, narancssárga villanás ragyogott fel az éjszakában, melyet tűzpiros láng követett.

– Eltalálták a gépet! – kiáltott fel Athos.

Valamennyien látták az égő gépet, amint repülő fáklyaként igyekezett nyugat felé.

– Talán már a Csatorna fölött van – vélekedett Aramis.

– Angliába azonban sohasem juthat el – mondta Porthos.

A repülőgép hirtelen zuhanni kezdett, és pillanatok alatt eltűnt a sötétben.

– Alkalmasint a vízbe esett – jegyezte meg D’Artagnan.

– Akárhogy is történt, a gépet már nem találhatja meg senki – mondta Aramis –, és a mi szempontunkból ez nagy előny. Ha a gép itt esett volna le a közelben, a német egyenruhánk dacára is könnyen bajba keveredhettünk volna…

– Mindenesetre hagyjuk el a környéket! – indítványozta D’Artagnan. Beültek az autóba, és elindították a motort. Athos ült a volánnál, és biztos kézzel kormányozta az autót az erdei úton. Reflektort nem használhattak, de így is gyorsan haladtak, és csakhamar kiértek egy mezőségre.

– És most merre? – tette fel Aramis a kérdést.

Rövid tanácskozás után északi irányban folytatták útjukat. Éppen egy vasúti töltés mellett haladtak el, amikor hirtelen fényszóró világította meg az autót.

– Halt! – hangzott a fényforrás mögül egy kemény férfihang. Athos azonnal fékezett, és a kocsi megállt. Az utasoknak összeszorult a szívük, érezték, hogy az első komoly akadályhoz érkeztek, mely végzetes lehet számukra… Fegyverek csörrentek, és német katonák fogták körül az autót.

– A főparancsnokságtól jövünk – hajolt ki D’Artagnan a kocsiból, és egy pecsétes iratot adott át a fiatal hadnagynak, aki a katonákat vezette.

– Danke – hangzott kis idő múlva a tiszt hangja –, passiert!

– Hol találunk a közelben egy garázst, Kamerad? – érdeklődött D’Artagnan.

– A legokosabb, ha ma éjszakára a kastélyban kérnek szállást – válaszolta a tiszt. – Halandó ember ugyan nem juthat be oda, de az önök kivételes iratai előtt talán megnyílik a kapu.

D’Artagnan megköszönte az útbaigazítást, és elindította a motort… Alig néhány perc múlva egy keresztúthoz értek. Bal kézre tőlük meredek domb emelkedett a magasba. A domboldal kopár volt, csupán egyetlen fa kapaszkodott tekergő gyökereivel a lejtős talajba. Olyan volt ez a fa, mint valami szimbolikus festmény: mindenáron élni akart, makacsul megtapadt a kövek között, és vékony, fekete karokra emlékeztető ágait segélykérően nyújtotta az ég felé.

– Melyik utat válasszuk? – töprengett D’Artagnan.

A vidék hangulata annyira fenyegető volt, hogy az utasok szinte fizikai fájdalmat éreztek; nem emlékeztek, hogy valaha is láttak volna hasonló, baljóslatú tájat. A kopár domboldalon túl egy erdő elmosódott foltja derengett át a mindinkább sűrűsödő esti köd szürke függönyén.

– Szellem hajszolta köderdő – idézte Aramis Poe Edgar verssorát.

Porthos a vezetőre pillantott. D’Artagnan fürkésző szemmel kémlelte a vidéket, mely sejtelmesen bontakozott ki a szélvédő előtt; kesztyűs keze nyugodtan pihent a volánon.

Egy ember jött velük szemben az úton. Valami zsákfélét cipelt a hátán, amit az utasok eleinte szörnyű, természetellenes púpnak véltek.

– A kastélyt keresem – hajolt ki D’Artagnan a kocsiból. – Jó helyen járunk?

A zsákos ember gyorsan keresztet vetett. Pillantása riadt volt, mint az űzött vadé. Csak most látszott, hogy milyen sárga és ráncos az arca.

– Úgy tudom, a kastély ura elutazott – nyekeregte panaszos hangon. – Egyébként a bal oldali úton haladjanak tovább… A kastélyt hatalmas park övezi, a parkot pedig… a halál őrzi.

Kellemetlenül nevetett, aztán tovább ballagott a ködös úton.

Porthos fejcsóválva nézett utána. – Furcsa fickó, annyi bizonyos.

A távolból hirtelen német vezényszavak pattogását hozta feléjük a szél, majd gyors egymásutánban két lövés dördült el.

– Mi volt az? – kapta fel a fejét Athos.

– Az az érzésem, hogy a szerencsétlen fickót lelőtték – mormogta Porthos borzongva. – Ezen a vidéken a köveknek és fáknak is szemük van.

– Mindenütt német katonák állnak – mondta D’Artagnan. – Tudom, mit gondoltok.

– Nos? – kérdezte Aramis kihívó mosollyal.

– A legszívesebben visszafordulnátok… igaz?

– A világért sem! – mondta Athos ünnepélyesen.

– Még akkor sem, ha ez a kaland az életembe kerül – dörmögte Porthos.

– És te, Aramis?

– A legszebb nőért sem fordulnék vissza…

– Also recht, meine Herrn! – nevetett a volánnál ülő férfi, és megnyomta a gázpedált.

A kocsi gyorsan gördült végig a ködös úton… Hamarosan megpillantották a kastély tornyait egy omladozó vár alatt… A vár igen régi épület lehetett, falain valamikor páncélos vitézek őrködhettek abban az időben, amikor még a százéves háború dúlt Franciaország földjén.

Az autó egy vasrácsos kertkapu előtt állt meg. A kovácsoltvasból készült kapu furcsa sárkányokat és összefonódó ornamentikákat ábrázolt.

– Ritka, művészi lakatosmunka, alighanem XIV. Lajos korában készült – mondta D’Artagnan, aki rajongott a régi épületekért.

Porthos kiszállt, és erősen megnyomta a rozsdás kilincset. A kapu síró nyikorgással tárult fel.

– Halt! – mondta egy kemény hang.

A bejárat környéke egyszerre megelevenedett: legalább húsz SS-ruhába öltözött katona zárta el az utat, mindegyiknek géppisztoly volt a kezében. A kapu két oldalán aknavetők és golyószórók csillogtak.

– A Führer parancsára jöttünk – mondta D’Artagnan, és lendületes mozdulattal rántotta ki a zsebéből a pecsétes iratot.

Egy tiszt közeledett az autóhoz, és átvette az igazoló írást. Legalább öt percig vizsgálgatta a pecséteket és az aláírást, majd bólintott.

– Reggel jelentkezzenek a báró úrnál. Egy katona továbbmegy önökkel.

– Danke, Kamerad – mondta D’Artagnan. és újra megindította a motort.

Hosszú fasoron gördültek keresztül, mely a kastélyhoz vezetett. A hatalmas fák koronái zúgtak a növekvő szélben; olyan magasak voltak ezek a fák, hogy koronáik látszólag a sötét égboltot súrolták. A fasor szökőkúttal díszített térré szélesedett. A szökőkút peremén bizarr mitológiai alakok ágaskodtak: halfarkú sellők, karcsú nereidák és otromba tritonok.