Wohl Stephanie

Hátrahagyott iratai

Nyitott kertek –

női emlékírók

fapadoskonyv.hu

Tartalom

EMLÉKLAP

RÓMAI TÖREDÉKEK

Római töredékek

Egy magánkihallgatás XIII. Leó pápánál

Mamiani és Kossuth

Egy társadalmi nagyságról

Nápolyi töredékek

A mi politikai szereplésünk

Nápolytól BaIäig

Trubadúrok és improvizátorok

Antokolszkij Mark

ÚTON, ÚTFÉLEN

Két határ szélén

Fürdői tárca – mely nem az

Céltalan út

Emléklapok Erdélyből

Az alföldről

Szőlőhegyek alján

Az öngyilkosságról

A realizmus áldozatai

TARKA LAPOK

Szalonélet Budapesten

 Gerillaharc a szalonban

A nyolcadik főbűnről

Karácsony éjjel

A fehér holló

Vallomás a sírból

Bakfiskoromból

Első szerelem

A reménykedők éjjele

Költemények prózában

 II. Filemon és Baucis

Pro és kontra

A tizedik múzsa és fölkentjei

Régi monda – új alakban

Elégia

A MEGVÁLTÁS

KRITIKAI LAPOK

Egy híres nemzetgazdász úti levelei

Liszt Ferenc, mint író

Ariadné

De Gubernatis könyvéről

Egy angol könyv Magyarországról

Egy zenei kozmopolita könyve

Juliette Lamber és új könyve

Egy modern könyvről

A NŐI MUNKÁRÓL KÜLFÖLDÖN, VONATKOZÁSSAL HAZÁNKRA

Parabola

FÜGGELÉK

EMLÉNYEK  Emlékezés Wohl Stephanie-ra

Utóhang

Emléklap

EMLÉKLAP

A letarolt mező elszórt virágait, a kiapadt forrás utolsó cseppjeit gyűjtöttem össze. Feledhetetlen nővérem irodalmi hagyatékát nyújtom e két kötetben.

Hogy nekem kell-e keserves munkára itt maradnom, miután egy életen keresztül együtt, ketten küzdöttünk, szenvedtünk és örültünk, csak újabb illusztrációja az ő jelmondatának: „Az élet kegyetlenség!”

Igen, neki is az volt mindig. Sorsa hasonlított a forró égöv növényéhez, mely hideg vidéken tengeti életét. Nagyra törő, szenvedélyes lelkületével éles ellentétben állt a talaj a melyben született, élt és fejlődött, Gyermekkorától fogva fogoly madárként, kalitkájának rostélyain törte össze szárnyait, érezve, tudva, mily magasra vihetnék azok fel a kék azúrba, ha szabadon fejleszthetné a bennük rejlő erőt.

Érzelme és gondolkozása csaknem folyton megzavart benső állapotok tükrözése volt. Méla dalként vonul át egész életén a lelkében lappangó melankólia. Mint kicsiny gyermek, a helyett hogy játszott volna, végig feküdt a szőnyegen s órákig elmerengett, halkan csevegve egy láthatatlan világ képzelt lényeivel. Vagy megvonta magát zongorám alatt, míg én Beethoven á szonátáiban tévelyegtem, s a dallamok árján ringatta ábrándos kis lelkét. Túlságosan élénk fogékonysága, szenzitív idegzete, már akkor könnyen bánattá változtatta még az örömet is, s e hajlandóság természetszerűen fejlesztette és fokozta a benső szükséget az élet magasabb légköre után, melyben fantáziája mozgott s melyhez viszonyítva, a tényleg mostoha körülmények még mostohábbaknak tűntek fel.

Mintha honvágy emésztette volna egy oly világ után, melynek emléke még egy megelőző létből maradt meg lelkében, kaotikus, meg nem határozható, de olykor csodás ragyogású képekkel népesítve be gondolatvilágát. Tanúskodnak erről regéi, miket tizenkét éves korában kezdett írni, és melyekről az angol író, Nicholson írta: hogy méltók volnának egy Saádi nevéhez. Soha sem látszott meg azokon a kezdő tétovázása. Telve vannak egyrészt gyermeknél bámulatos bölcselettel, de a mellett a természet oly üde, élethű, szinte kápráztatóan fényes tükrözésével is, hogy bennünket, akik tudjuk, hogy a város szűk falai közt nevekedett gyermek addig alig látta volt még a szabad természet csodáit, önkéntelenül azon feltevésre juttatnak, hogy írójuk régi emlékeket vetett papírra s nem az imént átéltet és átérzettet. Valahányszor jó anyánk megdorgálta – a mi elég gyakran történt –, elrejtőzött s fél napokig nem mutatta magát. Mire előkerült, készen volt egy rege, vagy legalább egy része s azon nem is simíthatott többet. Az így megszületett mű változatlanul maradt, amint azt bánatának első hevében sugalmazták a vigasztaló szellemek. s azon mód kapta kézhez később Arany János, ki a „Figyelő”-ben ki is adta azokat. A túlvilágiban, a tündériben keresett menedéket az élet keserűsége elől – bár ez is nyomot hagyott költészetében, mert csaknem minden regéjének vége búbánat, lemondás, halál.

Hogy is lett volna másként, mikor napfényre termett lénye oly soká borongós ég alatt senyvedt! Szegény anyánk tizennyolc évig volt beteg, és a míg élt, soha háborítatlanul nem dolgozhattunk, soha egy élvezetünk nem lehetett ama sötét mellékgondolat nélkül, hogy anyánk tán szenved, míg mi mulatunk. E benyomások utórezgése egész életünkre kihatott. Stephanie is szintén légiesen gyenge testalkatú volt, és munkássága soha sem állt arányban testi képességével. Szenvedélyesen szeretett dolgozni és tudott is, mint kevesen. Tündérujjai voltak. Amihez hozzányúlt, az nemcsak sikerült, de zsenialitásának bélyegét hordta magán. Hímzőtűje alatt épp úgy nyíltak a virágok, mint teremtő tolla alatt. Minden munka jól esett neki. E téren, a sanyarú kényszerűségből is élvezetet merített és soha sem volt elégedettebb, mint amikor valami nagyobb munkát fejezett be, még ha az nem is egyezett hajlamával.

Rendkívül sokat tudott. Hol, hogyan tanulta? Nem tudnám megmondani. Ritka elsajátító képessége észrevétlenül, folyton gazdagította tudását. Férfias szelleme, mely jóságos, gyermekded lényével oly megkapó ellentétet képezett, merészen szárnyalt, s a megbénító, lenyűgöző munkásság dacára, nem ismert sem gátat, sem határt. Különös előszeretettel olvasta a nemzetgazdászati és bölcseleti műveket, s feledhetetlenek maradnak azon órák, amidőn karöltve járkáltunk fel s alá szobáinkban (mi legkedvesebb pihenési módja volt), s ő az olvasottak hatása alatt szabad folyást engedett gondolatainak.

De természetesen, mindez gyenge idegzetének túlcsigázását vonta maga után. Maga is érezte lényében az egyensúly hiányát. Szinte megdöbbent olykor indokolatlan szenvedélyességén és pesszimizmusán. Jelzi ezt egy aforizmája is: „Érzelmeink nem állnak hatalmunkban, felelősek csak annyiban vagyunk, amennyiben befolyásoltatni engedjük magunkat általuk.” Ha egyedül voltunk, kedélye többnyire lehangoltság vagy indulatos, sziporkázó élénkség közt csapongott. Azt mondom, ha egyedül voltunk; mert lényének csak verőfényes oldalát ismerték az emberek. Az érintkezés a külvilággal azonnal felszabadította a benne rejlő pezsgő életkedvet, mint ahogy a napfény a komor fenyvesek illat-lelkét szabadítja fel. Még röviden halála előtt, másfél évi leírhatatlan mártíromság után, törhetetlen szívóssága e szavakban nyert kifejezést: „Úgy érzem magamat, mintha tizenhat éves volnék!” Egész valójából kisugárzott ez az elemi vágy az élet bűvitala után. Ki mondhatná, mivé fejlődhetett volna, ha a sors a boldogság varázskulcsával fejti meg lelke talányait. Mikor hozzáférhető hangulatban volt, senki sem élvezte több odaadással a derűt, csengőbben senki sem kacagott, senki sem ragaszkodott jobban a női élet apró, bohó felületességeihez, mint ez a szfinx-lelkű gyermek, ki csak tollal kezében volt az érett, tiszta ítéletű bölcselkedő.

Amint tollat fogott, egészen más egyéniség lépett előtérbe, mely merő egyensúly, logika, következetesség volt – még a szenvedélyben is. Nagy tiszteletben tartotta veszedelmes kis eszközét, valamint írói nevét. Soha sem használta tollát mások kárára, bár az hatalmas fegyver lehetett volna kezében; de mások dicsőítésére igen gyakran. Még az önvédelemre sem szállította alá, noha senki sem érezte fájdalmasabban a méltatlanságot. Midőn „Aranyfüst” című regényét, mit szellemi tehetségének teljes összpontosításával írt meg, mint a következmény igazolta, meg nem érdemelt elfogultsággal fogadta a magyar sajtó, ez mélyen lehangolóan hatott reá. A méltányosan ítélő közönség pártolása nem enyhítette e hatást. Sokkal büszkébb és önérzetesebb volt, semhogy maga eszközölt volna ki magának diadalokat, amint az nálunk és másutt is szokás. Visszavonult és hallgatott. Valóságos búskomolyság vett rajta erőt, és másfél esztendeig nem alkotott semmi újat.

Ah, mennyi könnyembe került e meddő másfél év! Hisz éppen teremtő erejének tetőpontján bénították meg szárnyait!

Ekkor tapasztaltam egész teljességében az emberi szeretet kétségbeejtő tehetetlenségét. E csüggeteg lélek bátorítása sziszifuszi munka volt. Még én sem bírtam agyrémeivel: a gyötrő becsvággyal, a küzdelmes, felfelé való töréssel, melyek lázas tevékenységbe sodorták. Hozzáfogtunk az „Aranyfüst” németbe való átültetéséhez, s csak a német kiadás{1} megjelenése után, midőn az összes német sajtó fényes elégtételt szolgáltatott neki, tért meg ismét írói kedve.....

Késő volt – a halálos kór akkor már hatalmába kerítette.

És csodálatos! A valódi tragikum beálltával egész jelleme és világnézete megváltozott. Lelkének viharai lecsendesültek; a zúgolódóból megadás, lemondásteli béketűrő lett, kiben elenyészett minden, ami árny, míg szívének színaranya a szenvedés tisztítótüzében még ragyogóbbá vált. Irántam való rajongó szeretete soha sem nyilvánult meghatóbban. Ha azelőtt ezer apró vonással bizonyította önfeláldozó, gyöngéd ragaszkodását, ha Velencében a moszkitók által eltorzíttatta magát, s meg nem mozdult abbeli félelmében, hogy meg találja zavarni álmomat, most a lelki gyötrelmeket tűrte példás önmegtagadással. Sőt, ő támogatott engem, ő bátorított, ő utalt az élet örömeire, a művészetekre, barátaink szeretetére, mint jövendőm támaszaira.

Mindig a hozzám való csatlakozás kormányozta életét. Még a szerelem sem tudott győzedelmeskedni fölötte. Lemondott az egyéni boldogságról, hogy osztatlanul egymáséi maradhassunk s e dualisztikus életet minden idegen befolyástól menten folytathassuk – azt reméltük hosszasan.…

Ha válnunk kellett, csakis így válhattunk. Ő képtelen lett volna szenvedésemet nézni, mint ahogy én voltam kénytelen folyton biztató mosollyal ajkaimon, az övét szemlélni. A lelki szenvedés mindenkor megőrjítette, megsemmisítette; ellenben bámulatot parancsoló, hősies erővel tűrte a testi kínt, mit lenézett s legyőzött túlságba vitt kötelességérzete. Egy ízben, súlyos operáció után, felkötött balkarral, vánkosoktól támasztva, hatodnapra már írt. Élete utolsó hónapjaiban, a morfium áldott hatása alatt, térdein irónnal dolgozgatott szenvedélyesen, míg két nappal halála előtt a szó szoros értelmében, ki nem hullott reszkető ujjai

közül az irón. Nem bírta tovább.... Amíg élek, üldözni fog a tekintet, mely akkor szemeiből előtört. A halálra sebzett lélek néma kétségbeesése szólt belőle. Néma kétségbeesése, mert egész hosszas betegsége alatt egyszer sem árulta el előttem vergődő lelkének töprengéseit. Aznap mondta nekem, mintegy már a végtelenbe néző szemekkel: „Ugyebár, mindig megtettem kötelességemet, még bénuló kézzel is?” S e gondolat idegnyugtatóan hatott reá.

Az öntudatos válás kínjától megkímélte a könyörületes Gondviselés. De míg ő már nyugszik, engem kifosztva hagyott itt. Magával vitte a prizmatikus fényt, mit szelleme mindenre vetett, a meleget, mellyel a világot otthonná varázsolta számomra, az életcélt, mit becsvágya elém tűzött. Ő volt létem tartalma, érdeke és öröme. Már csak mint az ő emlékének őre élek tovább.

Budapest, márc. 23-án, 1890.

WOHL JANKA

{1} „Rauschgold” Román aus der ungarischen Gesellsehaft Jena, Hermann Costenoble 1889.