BÁNÓ ATTILA

55
MEGHÖKKENTŐ ESET

a magyar történelemből

ISBN 978-963-293-182-1

A borító nagy képe Árpád-házi Szent Erzsébet fej-ereklyetartóját ábrázolja

Photo by: Bengt A Lundberg / National Historical Museum Stockholm

© Bánó Attila (2011)

Edition © Athenaeum (2011)

eKönyv Magyarország Kft. kiadása

Honlap: www.ekonyv.hu

BEVEZETÉS

Ebben a kötetben ötvenöt nem mindennapi történet olvasható múltunk 1100 évéből. Ezek a történetek apró adalékokkal, háttéreseményekkel egészítik ki vagy éppen árnyalják történelmünk fő irányait, amelyek ettől érthetőbbek, átláthatóbbak lesznek az olvasók számára.

A magyar történelem érdekes, gyakran megdöbbentő részleteiből megismerhetjük egy-egy kor jellemző, illetve sorsdöntő pillanatait, az egykor élt emberek gyarlóságait és erényeit, valamint a kisebb-nagyobb közösségek, vagy akár egész országok életét meghatározó döntések előzményeit.

Érdemes megmártózni a múltban, és az elődök által hátrahagyott, valósnak tekinthető utalások és adatok alapján elképzelni azt a világot, amely egykor éppúgy létezett, mint a jelenlegi. Érdekes dolog nyomon kísérni a hagyományozott leírásokat, amelyekből rengeteg tanulság adódik. Kiderül, hogy mennyi minden nem fér bele a történelemoktatásba, s mennyi mindent tudunk másként, mint ami a hitelesnek tartott adatokból és tényekből leszűrhető.

Őseink helyzetébe képzelve magunkat még olyan gondolatokkal is eljátszhatunk: magunk hogyan cselekedtünk volna a helyükben? Miként válaszoltunk volna a kihívásokra? Borzongató érzés szembesülni a hajdani kegyetlen valósággal, amely bizonyára összeroppantaná a ma emberét. Ugyanakkor nagyszerű pillanatokat is átélhetünk; olyanokat, amelyek valamikor megmozgatták, közös tettekre serkentették a magyarokat. De dönthetünk is arról, hogy a sokféle élmény közül mit tartsunk meg emlékezetünkben, s mit borítson inkább a feledés homálya. Mert a jövőjét kereső embernek a múltja alapján is tájékozódnia kell.

Bánó Attila

A MAGYAROK NYILAINAK MÚLHATATLAN EMLÉKE

A magyarok úgynevezett kalandozó hadjáratai egykor egész Európát rettegésben tartották. Rossz hírünket az eltelt csaknem 1100 év sem tüntette el maradéktalanul, hiszen e hadjáratok még ma is ürügyet szolgáltatnak magyarellenes megnyilatkozásokhoz. A magyarok nyilaitól való félelem mindenesetre régen elmúlt, de nem merült feledésbe az emléküket idéző könyörgés.

A hadjáratok „kalandozás” jellegét újabban egyre több kutató megkérdőjelezi, sőt a kifejezést sem tartja helyénvalónak. Kalandozáson ugyanis többnyire olyasfajta kötetlen utazgatást értünk, amelyre ötletszerűen vállalkozunk, és nem jelölünk ki úti célokat. Márpedig a magyarok, akik jól szervezett, fegyelmezett és szívós harcosok voltak, gondosan előkészítették, megtervezték és megszervezték hadjárataikat, rendszerint valamelyik nyugati uralkodó kezdeményezésére. (Az ilyen jellegű első hadjáratot még a honfoglalás előtt, 862-ben, a Fekete-tengertől északra elterülő Etelközből indították, és bizonyos, hogy már akkoriban tájékozódtak a Kárpát-medencében uralkodó állapotokról.) Király Péter A honalapítás vitás eseményei (A kalandozások és a honfoglalás éve) című kötetében (Nyíregyháza, 2006) felhívta a figyelmet a kalandozásokkal kapcsolatos helytelen szóhasználatra. A kalandozó hadjáratokban kétségkívül fellelhetők voltak spontán elemek is. Mivel a kalandozó hadjáratok fogalmát a szakirodalom és a köznyelv is használja, ezért írásunkban is megtartjuk, és csak esetenként tekintünk el tőle.

Ha rápillantunk a magyarok zsákmányszerző hadjáratait ábrázoló térképekre, megdöbbentő képet nyerünk őseink képességeiről és teljesítményeiről. Európának szinte minden tájékára eljutottak. Keresztül-kasul bejárták a mai Németország, Olaszország, Franciaország, Belgium és Spanyolország különböző tájait, és gyakran „látogatták” a Bizánci Császárság balkáni területeit. Ha belegondolunk, hogy a mai, autópályákkal behálózott Európában, kényelmes autóban ülve is igen fárasztó dolog Magyarországról spanyol földre, Franciaország nyugati partvidékére vagy Párizs környékére, Belgiumba és az olasz csizma déli sarkába eljutni, akkor némi fogalmat alkothatunk arról, mit jelentett ilyen távolságokat lóháton megtenni, közben véres csatákat vívni, és a mostoha terep- és időjárási viszonyokkal is megbirkózni.

A magyar lovascsapatok nagyobb távolság megtételére voltak képesek, mint a nyugati lovasság. Fegyvereiktől, legfőképpen nyilaiktól pedig nem ok nélkül rettegtek mindenfelé, a legendás visszacsapó kompozit íj ugyanis sokkal erősebb volt nyugati társainál (hatótávolságát 200 méterre becsülték). A fegyverkészítők a rugalmas fából készült íj íveire szarvasínt préseltek, és vékony szarulemezt ragasztottak. Az íjasmesterek és a csontművesek minden apró részletre odafigyelve, nagy szakértelemmel készítették ezeket a fegyvereket, amelyeknek használata cseppet sem volt könnyű. Már kifeszítésükhöz is nagy testi erő kellett. Növelte a nehézségeket, hogy derékból hátrafordulva, a vágtató lovon kellett a nyílvesszőt a megfelelő irányba kilőni. Ezt a módszert olyankor alkalmazták, amikor látszólag megfutamodtak a támadók elől. A rendezetlenné zilálódott üldözőkre ebből a testhelyzetből váratlanul nyílzáport zúdítottak, majd visszafordultak, és a megzavarodott ellenséget kézitusában győzték le. A honfoglaláskor régésze, Dienes István, A honfoglaló magyarok című kötetében így írt erről a korszakról:

„Amikor a magyarok a IX. század utolsó éveiben birtokba vették a Kárpát-medencét, Nyugat-Európa már egy évszázada (786–796-tól) nyögte a normannok kalandozásainak, s még ennél is régebben (711 óta) a szaracénok támadásainak csapásait. A magyarok első, Német Lajos király országát sújtó betörésekor (862) Hincmar, Reims érseke már sejtette, hogy keleten új, félelmetes ellenség tűnt fel. A magyarok már ekkor, még a régi szállásterületről kiinduló vállalkozásaik során felismerték, hogy Európa akkori feudális széttagoltságában nem képes szervezett ellenállásra, sőt a hatalmi villongások szinte kínálják számukra a hadi vállalkozások lehetőségét. Minden alkalmat felhasználtak, hogy ne idegen portyázókként, hanem egyik vagy másik fejedelem oldalán, szövetséges seregként vegyenek részt a kor küzdelmeiben. A közvéleményt tolmácsolják az egykori krónikások: a szász Widukind és a lombardiai Luitprand, amikor azzal vádolják a frank Arnulf császárt, hogy ő szabadította rá a magyarokat Európára, mert Morávia fejedelmével való ellenségeskedésében rájuk támaszkodott. A pogányokkal kötött szövetségért széltében kárhoztatják ugyan Arnulfot, de a vitéz és sokáig legyőzhetetlennek tartott magyar csapatokat hercegek és püspökök mégis újra és újra segítségül hívják egymással folytatott viszályaikban. Itáliában Berengár császár köt velük békét brentai veresége után (899), majd lép velük két évtizeden át tartó szövetségre, s az ő példája ugyanúgy gyakorlattá válik Itáliában, mint Arnulfé Németországban. Maga X. János pápa is igénybe veszi a magyarok szolgálatait.”

Európa nyugati felének megosztottsága kedvezett a magyaroknak. De veszélyes terepnek is bizonyult, hiszen nem sikerült mindig diadalmasan hazatérni. A megtámadottak szenvedései persze egyértelműen súlyosak voltak, de korántsem olyan mérvűek, mint például a magyaroké az 1241–42-es tatárjárás idején. Fodor István régészprofesszor, Diószegi György és Legeza László főiskolai tanárok Őseink nyomában című könyvükben írják: „Komoly szenvedést és pusztítást okoztak ezek a hadjáratok Európának, kár lenne ezt utólag szépítgetni. De talán korántsem akkorát, mint azt a nyugati történetírás véli. A régészek hiába vizsgálják például, hogy mely városokat pusztították el a magyarok, ilyennek nem akadtak nyomára. S ha akaratlanul is, a hadjáratok nagyban hozzájárultak az európai városfejlődéshez: éppen a magyar veszedelem miatt veszik ekkor körül fallal városaikat Európa lakói.”