PARTI NAGY LAJOS

SZÓDALOVAGLÁS

– mintamondatok nulla –

A borítót tervezte: Pintér József

ISBN 978-963-14-2955 8

© Parti Nagy Lajos, 1990

Edition © Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft (2011)

eKönyv Magyarország Kft. kiadása

Honlap: www.ekonyv.hu

Az ember egyre jobban lemenne önmagába, na szép, ez igazán na szép. Ott belül egyre jobban Vajdajános, nagyon hideg nyirokba lóg a lába, s az arca nagyon szanaszét. Ott belül nagyon kicsikék az összes angyal, szárnyuk helyén gyereklapát. Ha mehet is, csak úgy megy önmagához, mint a pincébe szénért menne Freuddal, s egymás kezét szorítanák.

úgyis tudod úgy fejezed be eső ver

eső ver egy fekete

kirepedt szájú kerti csővel

s hogy minden alkalomban vékonyul

kés gyertya hegedűhúr

*

csigák szétfoszló kondenzcsíkja

város ahonnan ahova

meddőhányók egy aktatáska szénért

minden nap próbareggeli

a gipsztej boldog mosolya

majd mind a zöldág slammá ülepszik

balett és orthopedia

*

tükröt őrölnek kézidarálón

elefántcsont térde feljön a tejüzem fölé

ivory

*

az éjszaka oly bársonyos

oly kord oly duplaszéles

oly An

puderáld magad kérlek

*

bús ernő vagyok magánkórista*

*

* Könnygúny, csókfanyar, liedérc.

*

lágy cirmai a víg időnek

barackosodván egyre nőnek

és dörgölik az elmenőnek

puha tarkóját fiúnak nőnek

nem is figyelsz már egyre lőnek

*

a foszló plázsmelegben

heverni elmeredten

ahol a barna pőtyös

katicák rajja kőröz

ahol a pléden áfony

virágzik macska nyáfog

s lopózni egyre beljebb

hogy orcád sem jegelhedd

*

nem menekülsz suttogtam veres frakkomnak

kibújnod rókagomblukon nem kenyered*

*

* Az irreverzibillé fogyó időn merengj el. Ha nem lettél menetté, legalább légy menetrend. Fazöldjét, mintha száját beszívja kint az este, a mély lyukak, az erdők megfeslenek veresre. Merő romantikából hol mennyit ácsorogtál, hogy tán kiadja másod a lappadt másodosztály, mostanra léhyüveg sík, sötétül, végre lágyul, s késő nem elfogadni az arsod állagául. Nézel és visszanézel, s ha ott vagy is mögötte, nem lesz több kedved hozzá, és nem lesz több közöd se. E romlott légű resti holnapra légüres tér, eémávadt srcát festi fapirosra a reptér. Varjakkal zsír az árnyék, az innen mintha túlnan, egymásba csúszol szépen, ültőhely, elrepullman. Megnő a vállak tönkje, fejed közé hajtod, s kiüt a csorba arcél fölött a tompa arcfok. Elérzékenyre hűlnél, az ablak légymenetrend, az irreverzibillé fogyó időn merengj el.

*

szemében fölbillent szekérke

szája sarkában csöpp radír

aranykövér lovakat ír

hogy húznák valahova végre

szemében fölbillent lovacska

szája sarkában zabla van

sevalahová nem rohan

aranykövéren ül a bakra

szemére egyszer ráborul

a tájradír egy reggelen

ló és szekér ha elvonul

ha elvonul velem

*

vakoskodik a zseléscukor

preludium a homlokzat fúgázásához

lehet-e szidolozni nyállal?

*

vagy emigrál vagy nem ugrál

tapossák

így csillog ganét

*