NÓGRÁDI GÁBOR

GYERÜNK HAZA!

SZÖKÉS MAGYARORSZÁGON ÁT

Sorozatterv: LONOVICS ZOLTÁN

Borítórajz: SZÁNTÓI KRISZTIÁN

ISBN 978-963-119-130-1

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti
web áruházunkban: www.mora.hu

© Nógrádi Gábor, 2004, 2011

© Móra Könyvkiadó, 2011

I. FEJEZET

amelyben a kakas ébresztőóraként működik, az egyik főszereplőnknek ki kellene mennie, a másik pedig eltűnt

Amikor Robert hajnali négy órakor felriadt a kakas kukorékolására, Eszter ágya már üres volt. Először a fiú észre sem vette, hogy a húga eltűnt. Azzal volt elfoglalva, hogy megátkozta a kakast, és rettenetes kínhalálokat talált ki számára a nyársra szurkálástól az elevenen való elégetésig.

Robert jól nevelt, okos és szófogadó tizenkét éves angol fiú volt. Csak a képzeletében vált időnként hideg gyilkossá, aki egyetlen karate mozdulattal küldte túlvilágra az ellenségeit. Most például ezt a kakast ütötte volna le – Dzsiú! Dzsiú! Astalavista! –, mert legédesebb álmából keltette fel már megint.

Harmadik napja éltek Eszterrel ebben a világvégi magyar faluban, a rokonaiknál. Harmadik napja, hogy hajnalban ez a tarajos ébresztőóra kelti fel a kukorékolásával. Hát nem lehet ezt az állatot kikapcsolni?!

Bezzeg a londoni pihe-puha ágyikójában Robert ilyenkor, vakáció idején kilenc-tíz óráig is aludhatna. De hol van London? És hol van az az ágy?

Mindenről Robert és Eszter szülei, Éva meg Tony tehettek. Ők akarták, hogy a gyerekeik Magyarországon nyaraljanak. Azt kérdezed, hogy miért?

Éva harmincnyolc esztendővel ezelőtt egy kedves kis magyar faluban, Kokason született. Kicsi is, szegény is volt ez a falucska, de Éva úgy emlékezett vissza a gyerekkorára, mint élete legcsodálatosabb időszakára. Így van ezzel a legtöbb felnőtt ember. Még azok is szeretettel emlékeznek életük első éveire, akik számára ezek az évek nem voltak annyira gyönyörűségesek. Az idő mindent megszépít. Vagy majdnem mindent.

Éva gyakran mesélt esténként Robertnek és Eszternek a kis nádfedeles házikóról, ahol a szüleivel meg a testvéreivel élt. Mesélt a kecskéről, amelyik mindig öklelőzni akart, a lóról, amelyik a szekeret húzta, és a gyümölcsfákról, amelyekre fel lehetett mászni, és amelyekről le lehetett esni. A történetek főszereplője általában Bundás kutya volt, a kis Évike legjobb barátja. Az elbeszélésekben varázslatossá szépült a nyáron poros, ősszel sáros, tehéntrágyás utca, a télen mellig érő hó, amely miatt nem lehetett kimenni a házból, s megszépültek a petróleumlámpás esték. Villany ugyanis akkor még nem volt a faluban. Gyertyával meg petróleumlámpával világítottak.

„Akkor tévé se volt” – mondta Eszter, mert vágott az esze, mint a borotva. Az anyjuk könnyekkel a szemében mesélt arról, hogy mikor az édesapja kukoricát morzsolt, a csutkából ólat épített, amelyben a letört csutkavégek voltak a kismalacok, és beszélt a meleget árasztó kemencéről is, amelyben édesanyja a kenyeret sütötte.

Eszter bámult. Nem tudta, hogy a nagymama pék volt. Az anyukája megmagyarázta, hogy a nagymama nem pék volt, csak annak idején az asszonyok még otthon sütötték a kenyeret. „Mért nem vettek a boltban?” – kérdezte Eszter. „Mert nem volt bolt” – hangzott a felelet. „És szupermarket?” – kérdezte Eszter, mert vágott az esze, mint a borotva.

Az anyukája mesélt az alacsony ajtóról, amelynek felső fájába a városi vendégek mindig beverték a fejüket, mesélt a fateknőről, amelyben a testvéreivel fürdött, s mesélt az iskoláról, ami négy kilométerre volt, a másik faluban, s ahova gyalog kellett menniük hóban, sárban.

Történeteiben mesebeli anyókává változtak a falubeli nénikék, bátor katonákká a férfiak, és örökké játszó pajtásokká a gyerekek.

Nos hát, Éva és Tony ebbe a csodálatos faluba szerette volna elküldeni Robertet és Esztert Éva mamájának a testvéréhez, Erzsike nénjéhez, hogy a gyerekeknek legyen egy fantasztikusan emlékezetes nyara. Mit mondjunk? Beletrafáltak.

Robert a fal felé fordulva feküdt. A combját összeszorította. Ki kellett volna mennie. Megpróbált tudomást sem venni a feszítő ingerről, hátha kibírja reggelig. Utálta ugyanis azt a kis öblös fehér edénykét, amelyet Erzsike nénje bilinek nevezett, és minden este bekészített nekik az ágy alá. Utálta, hogy ott büdösödik az orruk alatt reggelig, amikor Erzsike néni férje, Sanyi bácsi álomszaggatta ősz hajával bejön érte.

„What pishyke, what pishyke?” – dörmögi mindig, és szinte letérdel az ágy elé, hogy az edénykét kivehesse. (Persze lehet, hogy azt kérdezi: „Vótpisike, vótpisike?” – de ennek még magyarul sincs semmi értelme. Vagy van?)

Robert utált kimenni abba az udvar végében álló kis faházikóba is, amit Erzsike néniék budinak hívtak, így van az, ha az ember megszokja az angolvécét, és nem tudja, hogy a világ nagy részén még vezetékes víz sincs, hogy a klotyó lehúzható legyen.

A kakas elhallgatott. Vagy elkapta egy róka, ha van igazság a földön.

A fiú nézte az ablakon beszivárgó fényben a fal repedéseit, ahonnan időnként pókok meg bogarak bújtak elő. Érkezésük estéjén, amikor Eszter észrevette a mennyezetről hálóján leereszkedő első szörnyeteget, akkorát sikított, hogy Erzsike néni bevágtatott a sodrófával, mert azt hitte, hogy a szomszéd Józsi megint a pohár fenekére nézett, és bohóckodik az ablak előtt. A sodrófától Eszter még jobban megijedt, Robert hátára ugrott, és úgy üvöltött, hogy lepergett a mennyezetről a maradék mész. „No! No! No! No!” Erre Sanyi bácsi is berohant, s a pókot látva vigyorogni meg magyarázkodni kezdett, hogy „Nemkőfééni! Nemkőféén!”, ami a gyerekek számára teljesen úgy hangzott, mintha magyarul mondták volna, csak érteni nem lehetett. Robert meg Eszter egészen pánikba estek. „Elmegyünk azonnal! – kiabálták angolul. – Taxi! Taxi!”

Persze nem mehettek sehova. No nem azért, mert Kokason nincs taxi (merthogy egyébként valóban nincs), hanem azért, mert Éva és Tony kijelentette: ők is elutaznak nyaralni, tehát bármi történjen, a gyerekek csak egy hónap múlva repülhetnek haza.

Robert nem bírta tovább összeszorított combbal. Ki kellett mennie.

Megfordult, hogy leszálljon az ágyról.

Egyik lábát már letette a padlóra, amikor oldalra pillantott.

És úgy is maradt.

Eszter ágya üres volt.

Még a maci se hevert a párnán, pedig nélküle Eszter sosem aludt. Robert ijedtében azonnal előkapta a bilit az ágy alól, hogy be ne eresszen a pizsamájába.

Nem értette…

Eszter kiment? Kizárt dolog! Sohase merte volna egyedül elhagyni éjszaka a szobát. Elrabolták?

Az ablak zárva. Hol a hátizsák?!

Eszter hátizsákja szinte már a megérkezésük óta indulásra készen állt. Eszter abban reménykedett, hogy a szüleik, a fogadkozásuk ellenére váratlanul mégiscsak betoppannak, és mehetnek haza. A hátizsákban voltak Eszter legfontosabb életmentő holmijai: egy Barbie baba, egy bugyi, három kavics a francia tengerpartról, egy fogkefe, törülköző, kis családi fotóalbum, angol–magyar miniszótár, egy pulóver, a londoni lakásuk kulcsa, David Beckham fotója és egy csomag angol keksz.

Robert csak állt, egyik kezében a micsodájával, a másikban a bilivel olyan mozdulatlanul, mint a nagy angol hadvezér, Cromwell szobra Londonban, és nézte az üres széket.

De akárhogy nézte, bűvölte: a hátizsák nem jelent meg. Robert ismerte a húgát, és jól emlékezett az elmúlt szörnyűséges napokra.

Tudta, mi történt.

Eszter elindult hazafelé.