NÓGRÁDI GÁBOR

PETEPITE

Az apu én vagyok

Sorozatterv: LONOVICS ZOLTÁN

Borítórajz: SZÁNTÓI KRISZTIÁN

ISBN 978-963-119-129-5

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti
web áruházunkban: www.mora.hu

© Nógrádi Gábor, 2000, 2011

© Móra Könyvkiadó, 2011

AZ ÁTVÁLTOZÁS REGGELÉN

Egy derűs májusi reggelen a tizenegy és fél éves Pete Péter lába beleütközött az ágy végébe, amikor ki akarta nyújtani.

– Mi a manó? – nyögött fura, mély hangon. – Éjszaka rövidebb lett az ágyam? Biztosan álmodom. – És megpróbálta ismét kinyújtóztatni elzsibbadt virgácsait. Csakhogy megint beletaposott a dívány végébe. Méghozzá úgy, hogy ki sem nyújtotta teljesen a lábát!

Szokott efféle rosszakat álmodni. Lépni akar, de béna, repülni akar, de nem tud, meg ilyesmi. Tuti, hogy most is csak egy rossz álom tartja a lábát görcsösen behajlítva, gondolta, és megnyugodott. Aztán, ahogy álmában máskor is szokta, összeszedte minden erejét, és egyszerre lökte ki lábát a végtelen felé, hogy repüljön, repüljön fent az égen…

Nem kellett volna. Hatás, ellenhatás ugye! Fizika. A lendülettől úgy elrúgta magát a heverő végétől, hogy a másik oldalon, az ágydeszkába vágta a feje búbját.

– Aúú! – pattant fel Péter szemhéja a váratlan fájdalomtól, majd le is csukódott rögtön, olyan erős volt az ablakon beömlő fény.

Hát mégsem alszik? Az lehetetlen!

Lassan, óvatosan újra kinyitotta a szemét.

Ébren volt, és nem értette, mi történik vele.

Két éve kapta az ágyát. Eddig mindig kényelmesen elfért rajta. Hogy lehet az, hogy most behajlított lábbal is kicsi?

Lepillantott az ágy végébe.

Ijedtében elszorult a torka.

A takaró alól két hatalmas lábfej feszült a deszkának.

Két óriási felnőtt lábfej. Két csúnya, szőrös láb.

Vagyis… Tulajdonképpen nem is volt az a lábfej olyan igen nagyon hatalmas. Legfeljebb az ő harmincnégyes tappancsaihoz képest.

Igen, az a láb ott az ágy végében legalább akkora, mint az apjáé: negyvenhárom és feles.

Péter figyelte a két idegen lábat, és nyelt egy nagyot.

„Mi a tészta ez, Pite? – kérdezte magától, mert az apja (meg a mamája is, míg élt) Pitének becézte Pétert babakora óta. – Ez egy buta vicc? Talán apa mászott be az ágyamba hajnalban óvatosan, és kirakta a lábát, hogy a frászt hozza rám? Nem… Nem hiszem…”

Hát nem is így történt!

Doktor Pete Ádám harmincnyolc éves televíziós szerkesztő úr, mióta Pite mamáját két évvel ezelőtt egy gonosz betegség elragadta, nemigen szórakoztatta ilyen tréfákkal magát meg a fiát. Mogorva és szótlan apa lett, akinek folyton dolga van… Telefonálnia kell, meg olvasni, írni, megnézni, megbeszélni, átgondolni, kiszámítani, ellenőrizni, meg sietni, sietni, sietni… Doktor Pete mindennap későn érkezett haza a DéDé TV nevű munkahelyéről, és akkor is inkább bevonult a szobájába dolgozni. S ha mondott is valamit Pitének, inkább ne mondott volna! Mert csak megszidta a fiát valami apró hibáért („elfelejtetted, elrontottad, nem mostad meg, kiszakítottad, leejtetted, nem vetted meg, nem etted meg, mért dobtad ki, mért nem dobtad ki”) –, és kezdődött a vita, amit el lehetett volna simítani két kedves szóval.

Pedig valamikor…

Ha Pete Ádámnak volt egy szabad fél órája, rögtön rohant a fiával játszani! És mennyire szerette a kicsi kacagását, ahogy felcsilingelt, ha bohóckodott a gyereknek, vagy megcsikizte…

Régen volt. Három-négy éve. Akkor még dr. Pete Ádám felesége, Pite mamája élt.

Péter a könyökére támaszkodva feküdt az ágyában, és a patáit nézte. (Nyeste Klárinyó osztályfőnök nevezte így a terembe trappoló fiúk alsó végtagjait. „No, mi van? Megjött a lipicai ménes?” – kérdezte olyankor kedvesen.)

Pite egy ideig figyelte az ágy végében is óriásinak látszó nagylábujjat, meg a mellette sorakozó kisebbeket, hátha csak képzelődik. Mert képzelődni azt tudott! De olyan erősen ám, hogy szinte látta, amire gondolt. Például nagyon el tudta képzelni, hogy egy szigeten él a kedvenc állataival. Vagy azt, hogy mélytengeri búvárként siklik a halak között a kristálytiszta vízben. Vagy fogja az Ivanics Tünde kezét, és megcsókolja az arcát. De úgy látszik, most nem képzelődött. Mert az az idegen, furcsa láb nem akart eltűnni.

Megpróbálta a lábujjait megmozdítani. Ha mozognak, az övé. Ha nem mozognak, műláb.

Mozogtak. Előre, hátra, előre, hátra. Semmi kétség: az ő lába volt az a hatalmas nagy… izé.

„Biztosan beteg vagyok – gondolta Pite. – Lehet, hogy csak borogatni kell, és lelohad.”

Egyszer kiskorában megütötte a térdét. Megdagadt. Akkor a mamája vizes ruhába tekerte, és a dagadás eltűnt. Talán a lábát is borogatni kellene…

Péter óvatosan a kezére pillantott.

Sejtette! A kék macija mellett, amivel kicsi kora óta együtt aludt, egy hatalmas mancs hevert a takarón. Nem, ez nem lehet dagadás. Ez egy valódi kéz. Egy kéz, ami nem az övé. Neki kicsi keze van. A mamája mindig is azt mondta, hogy: „Jaj, de picike a kezed, Petike! Add ide, gyer’ ide! Bújj a tenyerembe!” Ez egy mondóka volt. És valóban: két Peti-kéz is elfért anya tenyerében.

De ez a lapáttenyér a takarón anya egész kezét, sőt mindkét kezét eltakarná, ha anya még élne.

Nem, ez biztosan nem lohad le a vizes ruhától.

Péter pillantása óvatosan felsiklott csupasz karján a könyöke felé. A kart sötétbarna szőrszálak borították. Pite rémülten nézte. Agyán átvillant a szörnyű gondolat: „Lehet, hogy gorilla lettem!” A szemüveges kis Csatai Jenőke, aki mindig barátkozni akar vele, mert mindenki más csúfolja, csak Petya nem, biztosra mondta, hogy az ember a majomból lett. „Lehet, hogy most visszaváltoztam?” – bámult ijedten a karjára Pite. Aztán látta, hogy mégsem. A karja nem annyira szőrös, mint egy gorilláé, bár nem is olyan szőrtelen, mint egy tizenegy és fél éves gyereké. Leginkább olyan szőrös volt, mint az apjáé.

– Ez nem az én karom – szólalt meg Péter, és ijedten körülnézett.

Valaki férfihangon azt mondta mellette, hogy „ez nem az én karom”. De nem volt ott senki. Akkor mégis ő mondta? Ki van zárva! Ez nem az ő hangja! Ez a hang olyan izés… Mély és reszelős. Az övé meg vékony és éles. Ő az énekkari kórusban is az első szólamban énekel. Ha meg focizás közben kiabál Csatainak, hogy „Passz ide! Passz ide!”, akkor Radi, vagyis Radeberger, a tornatanár mindig rámordul, hogy: „Pete! Ne visíts, mint egy macska, amelyiknek a farkára léptek, kisfiam!”

Talán be van rekedve? Péter kicsit reménykedett benne, de nem nagyon. Akkor fájt volna a torka. Köhécselt néhányat, meg úgy csinált: hör, hör. Aztán újra megpróbált beszélni.

– Kié ez a szőrös kar?

Nem volt berekedve. A hangja ugyanolyan mély, felnőttes és férfias volt, mint az előbb. „Ez nem én vagyok” – gondolta. De aztán eszébe jutott, hogy ha ő gondolja azt, hogy nem ő az, akkor mégiscsak ő az…

A takarón heverő izmos, szőrös kar mellett néhány szakadt rongydarab feküdt. A rongy leginkább Pite pizsamájára hasonlított. Ugyanolyan kék-bordó csíkos volt. Sőt! Itt-ott egy-egy fehér gomb is lógott a rongyokon.

Péter nézte, nézte, és nem akarta elhinni, hogy a pizsamáját látja. A szép, új pizsamáját, amit két hete kapott, és amiben még egyszer se pisilt be éjszaka. (Mert amióta a mamája meghalt, azóta éjszaka, sajnos, néha bepisilt.) Látta a felső és az alsó részt is, de csak darabokban. Mert a pizsama leszakadt róla. Leszakadt éjszaka, amikor… amikor úgy látszik… úgy látszik, egyik pillanatról a másikra…

Előző este váratlan vendégük volt. Pite nagybátyja, anyja testvére, a medvejárású, nagydarab Kázmér látogatta meg őket, aki magányosan járta a világot, és nem volt családja.

A fehér hajú és szakállú, hallgatag nagybácsi előző nap éppen Izlandról jött, és Dél-Afrikába tartott. Izland északon van, ha valaki nem tudná, és az ország nagyobb részét jég borítja. Nem sok hűtőszekrény fogy arrafelé. Dél-Afrika meg délen fekszik, és decemberben is akkora a hőség, hogy versenyt úszkálhatunk a tengerben a cápákkal, ha kedvünk van hozzá. Kázmér bácsi hol ide repül, hol oda. Ilyen volt mindig. Egész életében repkedett, eladott, vett: kereskedett. Hogy mivel üzletelt?

„Álmokkal – dörmögte, ha kérdezték. – Az izlandiak melegről álmodnak, nekik elektromos kályhát adok el. Dél-Afrikában a jégről álmodnak, nekik mélyhűtőket viszek. Mindenki álmodik valamiről. És az álmaiért mindenki szívesen fizet.”