MARKUS ALBERS

MECONOMY

Hogyan élünk és dolgozunk holnap?

MIÉRT ÍRTAM EZT A KÖNYVET?

„Starting your own business is risky, but the recent economic turmoil suggests that we should recalibrate our notions of safety. The working world used to be divided into safe but boring jobs, and exciting but risky ones. Of late, many of the supposedly safe professions have been decimated – which should help us let go of illusions of safety.“

Alain de Botton, Monocle‚ Small Business Guide‘ 2009/10

A terv tulajdonképpen bombabiztos volt. Feladtam a jól fizetett állásomat, hogy a magam ura lehessek. Elegem volt az irodai rutinból, elegem a másoknak való alárendeltségből, a kötelező meetingek csip-csup ügyeiből. Holnap később jövök be (Morgen komm ich später rein) címmel könyvet is írtam arról, hogy manapság már mindegy, mikor és hol dolgozunk, ha egyszer a munkát elvégezzük. A könyvhöz végzett kutatómunka során számos olyan vállalatot találtam, amelyek engedélyezték munkatársaiknak ezt a szabadságot, és komoly eredményeket tudtak felmutatni. Ugyanakkor biztos voltam benne: saját munkaadóm, a Vanity Fair folyóirat, amelynek vezető szerkesztőjeként dolgoztam, nem tartozik az ilyen szellemiségű munkahelyek közé. Ahogy a legtöbb általam ismert médiavállalat sem. Egy újságírónak mindig szolgálatban kell lennie. És természetesen mindig az íróasztalnál. Hiszen bármikor történhet valami.

Elhatároztam, hogy az elméletemet arról, hogy dolgozni bárhol lehet – nevezzük ezt „easy economynak” – abban a státuszban próbálom ki, amelyben ez a  legegyszerűbben megvalósítható. Azaz elhatároztam, hogy vállalkozni fogok.  Volt kiépített kapcsolatrendszerem, bemutatható portfólióm, volt számtalan ötletem és jókora napidíjam. Miért ne dolgozhatnék bárhol a világon a cikkeimen vagy fejlesztési koncepciókon? Aztán Németországba visszatérve tarthatok előadásokat, vagy dolgozhatok tanácsadóként kiadóknak és ügynökségeknek. Ha pedig hív majd a messzeség, megírom a következő könyvemet. Balin, Buenos Airesben, Bangkokban – vagy épp egy isten háta mögötti német faluban. Olyan életet láttam magam előtt, amelyről mindig is álmodtam: egy független világpolgár kényelmes életét.

Aztán beköszöntött a gazdasági válság.

Először azt gondoltam, amit mindenki: úgyis elmúlik, engem úgysem érint. Majd néhány, amúgy optimista ember a környezetemben elkezdte rossz színben látni a helyzetet. Kevesebb megbízás érkezett, kisebbek lettek a keretek és barátságtalanabbak az ügyfelek. Végül nekem is feltűnt a változás. A szerkesztők nem hívtak vissza. A honoráriumokat megnyirbálták, általam biztosnak tartott munkahelyek egyik napról a másikra szűntek meg. A helyzet nem volt drámai, de mégis nehéz, bizonytalan és valahogy rossz hangulatú. 

Pont most kellett nekem is megvalósítanom a globális mobilitásról, a lehető legteljesebb szabadságról és a szakmai önmegvalósításról szőtt elképzeléseimet? Lehet, hogy már nem is az a lényeg, hogy „később jöhessek be”, hanem hogy legyen egyáltalán bemennem valahová? Talán nem kellene zúgolódni, túlzónak tartott igényekkel követelőzni, és – kérem szépen – mindig ugrásra készen kéne várakozni a munkahelyünkön. Ideje lenne túlórázni, még mielőtt nálunk is csökkentik a munkaidőt. Hiszen a recesszió idején ezekkel az új követelményekkel kell szembesülniük a munkavállalóknak és a szabadfoglalkozásúaknak. Nemde? Talán jobb lenne, ha elhalasztanám az utazásról  szőtt  álmaimat, elpakolnám a csoportmunkaszoftvereket, és igyekeznék rendes, 9-től 5-ig tartó munkát szerezni, ameddig még létezik ilyen. És örülnöm kéne, ha minden nap leülhetnék az íróasztalhoz.

Vagy mégsem?

Néhány napi töprengés és számos – barátokkal, kollégákkal folytatott – hosszú vita után elhatároztam, hogy azt teszem, amit alapos megfontolás után bárki tenne, aki elemző módon gondolkodik. Azaz egyelőre semmit. Talán mégiscsak elmúlik magától a válság. Mindenesetre nem szerettem volna már az első akadálynál sutba dobni az elméletemet, akkor sem, ha úgy tűnt, az ár elől egy kitörő vulkán felé menekülök. 

Egyik nap, amikor épp komolyan rágódtam azon, hogy nem adtam-e fel elhamarkodottan a vezetői helyemet a szerkesztőségben, sms érkezett pittyegve a telefonomra. „Megszüntették a Vanity Fairt, mindenkinek felmondtak” – értesített egy korábbi munkatársam a szerkesztőségi értekezletről. Ekkor már tudtam, hogy jól döntöttem: okosabb volt a süllyedő hajót saját kezdeményezésből, terveket és álmokat dédelgetve elhagyni, mintsem kétségbeesetten kapaszkodni a biztos alkalmazotti pozícióhoz, amely ezek szerint mégsem volt annyira biztos. Nem volt könnyű elbocsátott kollégáimnak. A felmondás meglepetésként érte őket, legtöbbjüknek nem volt B-terve. Ezt tetézte még, hogy ha egy folyóirat nyolcvan munkatársa hirtelen egyszerre keres munkát, akkor természetszerűleg nem járhat mindenki sikerrel. A következő hónapokban több biztosnak hitt munkahely megingott az olyan nagy hagyományokkal rendelkező vállalatoknál is, mint a Märklin, a Rosenthal, a Schiesser, a Karstadt és az Opel. Ezek a cégek már nem tudtak életre szóló biztonságot nyújtani, szemben a korábbi generációk tapasztalataival. 

Én azonban rájöttem, hogy a megbízások kezdeti csökkenése csak a vállalatok válság eleji bizonytalanságát tükrözte. Az elméletem mégsem volt hát annyira naiv. Mégiscsak lehet gazdaságilag nehéz időkben is szabad, kötetlen és boldog életet élni. Időközben legalább annyit keresek – feltéve, hogy nem veszek ki közben szabadságot –, mint egy alkalmazott. Már senki sem kérdőjelezi meg a munkamódszeremet, mindegy, hogy helyben dolgozom, vagy éppen egy lisszaboni kávézóból. Az élet nem mindig könnyű, de ez easy economy elméletéhez ennél közelebb valószínűleg nem kerülhetnék. 

Azóta több embert megismertem, akiknek az enyémhez hasonlóan alakult a sorsa. A régi bizonyosságokban csalódva saját kezükbe vették az életüket, hogy végre azt csinálhassák, amit szeretnek. Elektronikus tanulással foglalkozó céget alapítottak, hatékonyságot javító programot fejlesztettek  iPhone-ra. Esetleg virtuális személyi asszisztenseket közvetítő ügynökséget alapítottak. Van, aki télen Dél-Amerikából dolgozik, van, aki egy kis uckermarki víkendházból. 

Néhányan azt a tanulságot szűrik le a válságból, hogy még jobban kell ragaszkodniuk a biztonsághoz, mindenekelőtt a biztos álláshoz, amennyiben van még ilyen. Ez érthető, és rövid távon ésszerű is, de hosszú távon nem a legjobb, legalábbis nem az egyetlen stratégia. Egyesek azonban nem hagyták magukat megfélemlíteni, és felmondták a jól fizető állásukat. A válságot esélyként fogták fel. Sok pályakezdő az aktuális gazdasági helyzetben nem is reménykedett biztos álllásban, és a nappaliban, mindössze egy laptoppal felszerelkezve látott neki, hogy megvalósítsa üzleti tervét. 

Nem véletlen, hogy az easy economy – azaz a mobil, rugalmas és saját magunk által vezérelt munka – nehéz gazdasági időkben is működik. Időközben azt gondolom, hogy valójában még jobban is működik. A válságnak vége, legalábbis így érezzük, a krízis azonban alapvető változást idézett elő az emberek mentalitásában. Egy olyan fejlődési folyamatnak lett katalizátora, amelyet a szakértők már korábban is elkerülhetetlennek tartottak, most azonban még jobban felgyorsult, és sokak számára most vált csak először világossá. 

A változás eredményeképp az életpályák és pályafutások úgy átalakulnak, hogy alig marad közük a szüleink generációjának életéhez. A hobbink lehet a szakmánk, és ott élhetünk, ahol a legboldogabbak és a leghatékonyabbak vagyunk. Márkaként kell pozicionálnunk magunkat, és ki kell építenünk az erősségeinket. Azokat a tevékenységeket pedig, amelyeket nem szívesen vagy nem jól csinálunk, továbbítanunk kell más szakértőknek, sőt, talán más országok szolgáltatóinak. Könnyű szívvel leszünk így önfoglalkoztatók, de mindenekelőtt önállóbban fogunk gondolkodni és érezni. Szép, izgalmas és teljes életünk lesz. Ez a lehetőség azonban nem áll nyitva mindenki előtt. Csak azok érhetik el, akik jó szakképzettséggel, kellő kíváncsisággal és kulturális nyitottsággal rendelkeznek, valamint készen állnak az élethosszig tartó tanulásra, és hisznek a saját képességeikben. Mindez azt is jelenti, hogy sokan kiesnek a rostán. A munka új világa – legyen a neve meconomy – kemény lesz, és megosztja a társadalmat. 

Való igaz, nem mindenkinek lehet a hobbija a szakmája. Nem mindenki szabadulhat az iroda fogságából, és valósíthatja meg meg önmagát a modern világban. Ebből a könyvből az profitál, akit vonz a digitális gazdaság, a globális mobilitás és a személyes márkaépítés lehetősége. Az, aki szenved attól, hogy alkalmazottként mások irányítják, és azon gondolkodik, hogy végre valami értelmeset kellene kezdenie az életével. Aki már önfoglalkoztató, de küszködik a napi rutinnal és a kenyérre való megkeresésével. Aki olyan új munkát keres, ami ma még nem is létezik. Aki munkaadóként tudni szeretné, hogyan vonzza magához a legjobb munkavállalókat. Ezt a könyvet nem azoknak írtam, akik becsülik a jóleső rutinmunkát, a munkaidő pontos végét és a teljesen kiszámítható jövőt. Vannak olyan munkakörök, amelyeknél a meconomy egyszerűen nem működik. E könyv legfontosabb célcsoportját az információs társadalom dolgozói, más szóval a kreatívok alkotják.  Azok, akik információkkal foglalkoznak, akik inkább kifejlesztik, mint legyártják a terméket, akik inkább digitális mint kézműves szolgáltatásokat nyújtanak, és főleg számítógépen dolgoznak. Ez ma már az összes munka mintegy ötven százalékát érinti – növekvő tendenciával –, de persze nem mindent. 

A meconomy leginkább azért lesz kemény, mert kevesebb biztonsággal kell megelégednünk, eltűnnek a régi gazdasági rend szalagkorlátai. Az államnak, a társadalombiztosításnak és számos politikai intézményrendszernek alkalmazkodnia kell ehhez az új világhoz, amennyiben érvényes akar maradni az állampolgárok számára. Nehéz lesz annak, aki szenvedélye és képességei helyett továbbra is az állami hálózatokra, a betanult rutinokra és a megszokott munkanapokra akar támaszkodni, és feltehetőleg a változás veszteseihez tartozik majd. Vége a bő éveknek. Most az izgalmas, kihívásokkal teli, veszélyeket és lehetőségeket egyaránt tartogató esztendők jönnek. 

Ez a könyv elsőként elektronikus kiadásban jelenik meg, bizonyítandó azt, hogy számos klasszikus intézményre már nincs szükségünk, hanem személyesen is kezünkbe vehetjük a dolgok irányítását. Magam keresem meg az olvasóimat, nagy kiadó vagy könyvkereskedés hátszele nélkül. Illetve remélhetőleg az olvasók maguk találják meg a könyvet. A digitális formátumot bizonyos művek esetében kifejezetten megfontolandónak tartom. Eltekintve attól, hogy egyre kényelmesebb olvasókészülékek jelennek meg, és egyre inkább előtérbe kerülnek az internetes tartalmak fizetőssé tételéről szóló viták, a fő ok, amiért ez a könyv először e-book formájában jelenik meg, a gyorsaság. A kiadóm jövő ősz előtt nem tudta volna könyvesboltokba vinni – azaz szinte egy évet kellett volna várnom. A téziseim azonban most aktuálisak, most kell megvitatni őket.

Mindez nem jelenti azt, hogy a könyv papíron soha nem lesz olvasható. Először digitálisan megjelentetni azonban érdekes kísérlet, amelynek kimenetelére magam is kíváncsi vagyok. Örülnék, ha az olvasó segítene nekem bebizonyítani, hogy ennek a forgalmazási módnak – a dokumentumok, a zene, a fénykép és a film után – hosszabb szövegek esetében is lényegesen megnő a jelentősége a közeljövőben.

BEVEZETÉS

„The future of business will be more startups, fewer giants, and infinite opportunity.“ 

Chris Anderson

Ki kell zökkennünk néha a régi kerékvágásból, hogy tudjuk, hogyan tovább. Olykor egy jókora rúgás kell, hogy elfogadjuk a változásokat, amelyekről már régóta sejtettük, hogy visszafordíthatatlanok. Máskor pedig egyszerűen csak szeretnénk kipróbálni valami újat, mert a régi állóvízből már elegünk van, és vélhetően úgyis bekövetkezik a fordulat.

Legkésőbb a gazdasági válság nyilvánvalóvá tette, hogy számos olyan érték és szabály leáldozóban van, amely a szüleinknek még biztonságot és állandóságot adott. Korábban is sejtettük, de most már alig tagadható, hogy szinte semmi sem maradt, ami egzisztenciális biztonságot nyújthatna. Nyugdíjas állás? Nagy múltú cégek? Nyugdíj-előtakarékosság? Kifáradt rendszerek, vagy már össze is roskadtak. Életritmusunk látszólagos kiszámíthatósága, a napi  munkábajárás, a nyugdíjra való gyűjtögetés – mindez hirtelen reménytelenül elavultnak tűnik. Ítélhetjük a bizonytalanságot rossznak és kétségbe ejtőnek. Azonban rajtunk áll, hogy felfedezünk-e némi pozitívumot is a katasztrofális hírekben. Mégpedig, hogy esetleg vár ránk valami más a rajnai kapitalizmus patriarchális rendszere, a sorház és a nyugdíj helyett. Talán egy olyan élet, amelyet pár éve már ízlelgetünk, de eddig túl veszélyesnek tűnt belevágni. Egy élet, amely olyan szabadságot, olyan döntési lehetőségeket és önérvényesítési utakat nyit meg előttünk, amelyeket néhány éve még elképzelhetetlennek tartottunk.

Az éleslátású Monocle folyóirat szerint 2009 az újragondolás éve volt. Az emberek megtanultak a képességeikre hagyatkozni, nyilatkozta a főszerkesztő, Andrew Tuck, aki a világ minden tájáról közölt véleményeket a téma kapcsán. „Sokan borzalmas veszteségeket könyveltek el, de jótékony változások is történtek.” Tuck is azon a véleményen van, hogy a jelenlegi helyzetben érdemes elgondolkodnunk azon, hogy kik vagyunk, és mit akarunk valójában. „Ismerek embereket, akik fotóügynökből szakácsnak vagy bankárból gazdának képezték át magukat, és mindkét területen igen sikeresek. Szerintem ez nagyszerű. Sohasem késő belevágni abba, ami igazán nekünk való.” Sokan a válságban és a válság után jöttek rá, hogy mi az, ami valóban boldoggá teszi őket.

Ha azt csinálod, amit valóban szeretsz, életed egyetlen napján sem kell dolgoznod – tartja a mondás. Ami korábban dagályos szólamként hangzott, most egyszer csak lehetségessé vált. Nem utolsósorban a digitális gazdaság az, ami egyszerűbbé és szükségessé is teszi, hogy megtaláljuk a minket lelkesítő termékek és tevékenységek célcsoportját, rajongóit és piacát. Az élet a lehetőségek építőjátéka lett. Kiválogathatjuk azokat az elemeket, amelyek illenek hozzánk, hogy aztán ezekből építkezzünk.

Az embereket világszerte foglalkoztatja a kérdés, hogyan lehet minél könnyebben megoldani az élet mindennapi dolgait praktikus trükkök és a modern technika segítségével. Általános törekvés, hogy optimalizáljuk hatékonyságunkat. Az ok: a régi jó, 9-től 5-ig tartó munkanap egyre inkább a múlté, és a jelenléti kötelezettség megszűntével komoly érdekünkké vált, hogy gyorsabban és hatékonyabban intézzük el ügyeinket, hogy aztán ne a munkával kelljen foglalkoznunk. Legutóbbi könyvem, a Holnap később jövök be azt mutatja be, hogyan lehet mobilis és rugalmas munkamódszerekkel kevesebb időt eltölteni az irodában, és időt nyerni más elfoglaltságokra. A kérdés az, hogy mi történik ezután? Hogyan használjuk ki a az így nyert időt? Egyre több ember gondolja úgy, hogy továbbképzésre, képességek fejlesztésére, önfejlesztésre érdemes fordítani.   

Ezzel párhuzamosan az interneten és mobil szolgáltatásokon alapuló kommunikációs technológiák egyre egyszerűbbé teszik a csoportalkotást, a csoportok motiválását és mobilizálását. Ma már bárki lehet saját „törzsének” vezetője, ahogy a marketingszakértő Seth Godin fogalmaz. A mai 18-25 éveseket „kreatív generációnak” hívják, hiszen hozzá vannak szokva, hogy ne csak fogyasszanak, hanem épp olyan természetességgel létre is hozzanak valamit. Ez is olyan esély az önmegvalósításra, amely nem létezett korábban, de ma mindannyiunk számára nyitva áll.

A munka világával együtt az üzleti modellek is megváltoznak. What would Google do? – kérdezi könyvében az amerikai Jeff Jarvis, és sok szakmára vonatkozóan meg is adja a választ: a különböző ágazatoknak is újra kell gondolniuk magukat. Nyilvánosságra kell hozniuk korábbi üzleti titkaikat, és hagyniuk kell, hogy az ügyfelek és alvállalkozók szabadon módosítsák és megújítsák a termékeiket. Chris Anderson, az elmés Wired technológiai folyóirat főszerkesztője szerint az új trend éppen a „free”, azaz, hogy ingyen adnak termékeket és szolgáltatásokat, hogy ezek különböző új utakon ismét pénzt hozzanak. Annyi bizonyos, hogy napjainkban számos üzleti modell alapjaiban változik meg. És a legtöbb vállalatnak nincs még válasza ezekre a változásokra. Mindez két következménnyel jár: 

1. Mindegy, mennyire nagy és stabil volt a múltban a munkaadónk – jövőbeni sikere, és ezzel saját munkánk is, bizonytalan. 

2. Az új játékosok számára olyan alacsonyak a sikeres piacralépés előtti akadályok, mint még soha. Ha senki nem tudja, hogyan tovább, akár mi is lehetünk azok, akik részt vesznek a jövő megformálásában.

Magunkra maradtunk, de pozitív értelemben. A legkisebb értelmes egység, amelyre az információs társadalomban hagyatkozhatunk, a saját fejünk.   

Mi magunk.

Ebben a könyvben tíz központi fejleményt szeretnék megvilágítani, amelyek véleményem szerint a következő években meghatározzák majd a munka világát, és ezáltal az életünket is:

1. A hagyományos, rutinszerű irányokra és értékekre épülő életpályák és a jövőképek olyan sarkalatos pontjai, mint az alkalmazotti munkaviszony, a biztos nyugdíj, a 9-től 5-ig tartó munkanap vagy a klasszikus szakképzés, fokozatosan veszítenek értékükből. Abból, ami a szüleink létét áttekinthetővé tette, a negyven év alatti generációk számára egyre több minden legfeljebb csak szentimentális értékkel bír.

2. Számos fiatal kétkedve szemléli a hagyományos állami struktúrákat. A biztonságra vonatkozó ígéreteket a globalizáció korában már nem veszik készpénznek. Klasszikus karrierutak helyett inkább saját kezdeményezőkészségükre és vállalkozó szellemükre hagyatkoznak. Ha a szociális standardok nem tarthatóak, hadd legyek legalább szabad, szól a jelmondatuk.  

3. A munkavégzésünk egyre inkább mobil és rugalmas lesz, nem töltjük többé életünk nagy részét az irodában. A dolgos hétköznapok eme változása a technológiai újdonságokból adódik, és alternatív foglalkozások kialakulását hozza magával. Mivel az ismeretek, a képességek és az üzleti modellek egyre gyorsabban évülnek el, állandóan, újra és újra ki kell találnunk, fel kell építenünk magunkat. Az élethosszig tartó tanulás számunkra nem közhely, hanem a kemény realitás.

4. Egyre inkább úgy tűnik, hogy magunkra vagyunk utalva. Ennek következményeképpen az individualitás mint életcél sokak számára egyre fontosabb. Mások azonban úgy érezhetik, lemaradtak, a fejlemények túlzott terheket rónak rájuk.

5. Ebben a változásban különösen nagy esély rejlik. Az internet kommunikációs lehetőségeivel egyrészt könnyen találunk azonos érdeklődésű társakat, akikkel közösen új ismereteket szerezhetünk. Másrészt a technológia óriási tanlaborként is szolgál. A tudás közvetítése egyre inkább ingyenes, globális, valamint individuális és közösségileg szervezett egyszerre.

6. A világgal való kommunikatív összeköttetés egyúttal lehetővé teszi számunkra, hogy a szenvedélyünk legyen a foglalkozásunk, és azzal keressünk pénzt, amiért lelkesedünk. Az internet ügyfeleket, azonos gondolkodású embereket és üzleti modelleket is kínál – ugyanakkor a lehető legnagyobb versenyhelyzetet eredményezi. Nemcsak arról van szó, hogy egyre inkább saját kezünkbe kell venni életünk irányítását. Most először esély is nyílik arra, hogy valóban meg is tehessük ezt.

7. Nem elég többé egyszer megtanulni valamit, és aztán automatikusan végezni a dolgunk. Elengedhetetlen, hogy saját magunkat márkaként jelenítsük meg a „personal branding” szellemében, hogy tarthassuk a tempót a munkaerőért való világméretű versenyben. Ebben is segít az internet linkekre épülő ökonómiája, valamint az, ha az erősségeinkre és a szenvedélyeinkre hagyatkozunk.

8. Boldogságkutatók szerint ezzel az önmagunk által meghatározott, változatos, de kihívást jelentő munka- és életszervezéssel minden feltételét teljesítjük annak, hogy boldogok legyünk.

9. A „personal branding” és az egyre mobilabbá és rugalmasabbá váló munkavégzés lehetővé teszi, hogy megkeressük azokat a helyeket a világban, ahol elégedettek és produktívak vagyunk. Az élet és a munka nem kötődik többé munkaadóhoz és lakhelyhez. Világszerte mobilisak leszünk. És ettől még boldogabbak lehetünk.

10. Mivel egyre inkább magunk határozzuk meg, hogyan, hol és mivel keressük meg a pénzünket, a dolgok értelmére vonatkozó kérdés egyre határozottabban jelentkezik. A gazdasági és a társadalmi kötelezettségek összekapcsolására irányuló trend erősödik. Jót akarunk cselekedni, boldogok akarunk lenni, és pénzt akarunk keresni. A korábbi, patriarchális, hierarchikus és rugalmatlan munkavilágban ez rendszerint nem volt lehetséges. A meconomy idején éppen ez a siker feltétele.

Mindez sok új kérdést vet fel – ezekkel foglalkozik ez a könyv.  Az első részben „Mi változott meg?” címmel a meconomy megváltozott keretfeltételeit foglalom össze. Hogy ez a változás boldogabbá tehet-e minket, és ha igen, hogyan, a második, „Mitől leszünk boldogok?” című fejezet taglalja. A harmadik fejezetben („Mire vagyunk képesek?”) arról lesz szó, hogy milyen tudás vezet sikerhez a meconomy korában, és hogyan szerezhetjük meg azt. „Hogyan fogunk dolgozni?”, kérdi a negyedik fejezet. Számos példa és tanulmány alapján kifejtem, miért lehetséges és szükséges, hogy a szenvedélyünk legyen a foglalkozásunk. Azt, hogy a munka és egy egészséges adag elvágyódás messzi tájakra is sodorhat minket, látni fogjuk az ötödik fejezetben,  amely „Hol akarunk élni?” címmel az új, globális mobilitás témáját járja körül. Végül a hatodik részben („A me-től a weconomy-ig”) annak a kérdésnek eredünk nyomába, hogy a meconomy életszemlélete miért nem tesz önzővé, miért támogatja – ezzel épp ellentétesen – az empátia és a társadalmi felelősségvállalás új kultúráját. Egyúttal felteszem a kérdést, hogy milyen szerepet játszik majd e folyamatokban az állam a maga intézményeivel, és milyen politikai reformok lesznek szükségesek.  

Könyvem tehát felhívás a cselekvésre, egyfajta optimista terv a világvége-víziók, a válságbeli depresszió és az „átvergődés”, a kitartás és kivárás passzív tanításai ellenében. Egy építőjáték, mely az életünkről szól, és egyben felszólítás, hogy a létet ne csak tűrjük, hanem aktívan formáljuk. Az egyes embert szólítja meg, aki inkább maga szeretné irányítani a karrierjét. De ahhoz a munkaadóhoz is szól, aki meg szeretné érteni, mivel jár a kvalifikált munkaerő igényeinek megváltozása vállalatára nézve. A könyv számos gyakorlati példával és érthető elméleti bevezetővel foglalja össze a tudósok, vállalkozók és gyakorló szakemberek vitájának aktuális állását. Olyan időket élünk, amikor nehéz kiigazodni. Nem erről szeretnék panaszkodni, hanem meg akarom világítani, miért szükségszerű mindez. Hogy mit tanulhatunk ebből. És hogyan használhatjuk ki ezt a fejlődést annak érdekében, hogy magunk és gyermekeink számára jobb életet biztosíthassunk. 

MI VÁLTOZOTT MEG?

„This is the modern world that I’ve learnt about
This is the modern world, we don’t need no one
To tell us what is right or wrong -
Say what you like cause I don’t care
I know where I am and going too
It’s somewhere I won’t preview.“

The Jam:‚(This is) The Modern World‘

Az irodai munka vége és a következmények

Hogyan szeretnénk élni? Ez a kérdés nemcsak a pályakezdőket foglalkoztatja, hanem azt a mindig keményen dolgozó idősebb generációt is, amely legkésőbb a válság idején rádöbbent, hogy a nagyrészt az irodában eltöltött élet nem nevezhető épp teljesnek. „A hetvenes években kiment a divatból az, hogy időnk legyen – írja Claudia Voigt a Kulturspiegelben –, aki ráért, az vagy idős volt, vagy már fiatalon vesztes.” A boldogságunkat tévesen a munkahelyünkön kerestük, túlóráztunk és felőrlődtünk. „Ebből a szempontból áldásos lehet a válság – vélekedik a Spiegel szerzője. – Olyan mélyreható és romboló hatással van a rendszerre, hogy hirtelen lehetőség nyílik feltenni a kérdést: Hogyan éltünk eddig tulajdonképp? Mi volt fontos, mik voltak az értékeink? Jó úton jártunk? És főképp: hogyan szeretnénk élni valójában?”

Az újságírónő síkraszáll a különösen rugalmas és rövidített munkaidőért, hiszen heti harminc órában is lehet okos ötleteket kigondolni. Amellett érvel, hogy valóban csak dolgozni menjünk az irodába, ahelyett, hogy kávézgatnánk, magánjellegű e-maileket olvasgatnánk és zenéket töltenénk le. Elítéli a folyamatos jelenléti kötelezettséget és a vezető pozícióban elvárt túlórákat. Jónak tartja, ha a pénzt időre cseréljük, amit szabadon oszthatunk be saját magunk. Fontos cikk ez, hiszen összefüggést talál a munka új valósága, a gazdasági válság és az értelem kérdése között, amit én is hasonlóképpen látok: „Hogyan akarunk élni? Sok munka, kevés idő: sokáig ez volt az egyetlen út a sikeres egzisztenciához. A válság mindezt módosítja, szerencsére.” Az írás emellett felvet egy kérdést, amire megpróbálok választ találni e könyvben: „Mihez kezdenek hát azok a fiatalok, akik manapság nem ülnek egész álló nap a munkahelyükön?”

Isten hozott a meconomy világában

Hirtelen úgy tűnik, mintha a válság kapcsán minden újság a címlapon foglalkozna olyan kérdésekkel, mint hogy milyen értelmet adhatunk az életünknek, és hogyan fejleszthetjük a képességeinket. A Süddeutsche Zeitung tudományos magazinján a következő szalagcím díszelgett: „A teljes élet – a teljesítménykényszer alternatívái.” A Focus „önmagunk kovácsolta szerencséről” írt a címlapon, azt állítva: „a németek rájöttek, micsoda örömöt okoz, ha maguk vehetik kezükbe életük irányítását.” A Junge Karriere  ugyanezen a héten a következő tanáccsal állt elő címlapján: „Gondolja újra a munkáját!”, azt kérdezve: „Dolgozik még, vagy él is már? Formálja át önmagát és a munkáját – főnökkel vagy anélkül!” Itt bizony valami történt.

„A válság idején az emberek egyre többször felteszik maguknak a kérdést, hogy mi az, ami igazán fontos” – írja a Süddeutsche elemzője. Néhányan megkísérelnek kilépni az értelmetlennek tűnő rendszerből, a társadalomkutatók új generációja pedig újabb társadalmi modelleken elmélkedik. „Ha érvényüket veszítik a régi bizonyosságok, sokakban megnő az a készség, hogy új dolgokat próbáljanak ki.”

A müncheni szociológus, Ulrich Beck ráadásul úgy látja, hogy az új életmodellekkel kapcsolatban „hihetetlen igény” van a reformokra, akárcsak az iparosodás kezdetén. Hasonló véleményen van Horst Opaschowski, a jövőkutatással foglalkozó hamburgi Stiftung für Zukunftsfragen tudományos igazgatója, aki emellett gazdasági, politikai tanácsadó is. Ő fordulópontként értékeli a válságot, és a 68-as mozgalmakkal hasonlítja össze. „Akkoriban ugyanez a mozgolódás zajlott, mint most.” Állítása szerint Németország egy megújulási szakasz elején áll: „Az emberek a jövőre vonatkozó víziókat nem tévesztik össze többé a termékre vonatkozó elképzelésekkel. Kevésbé hisznek az államban, inkább vállalkozókedvvel tekintenek a jövőbe.”

Matthias Horx trendkutató az általa alapított – szintén jövőkutatással foglakozó – Zukunftinstitut aktuális vizsgálatában a gazdasági válságot megtisztító erejűnek értékeli, amely meggyorsítja az esedékes átalakulást. A dolgozók egyre inkább önfoglalkoztatóvá válnak. A merev hierarchiák, elkényelmesedett kommunikációs struktúrák és lineáris vállalatfolyamatok egyre kevésbé illenek a 21. század mind gyorsabban pörgő digitális gazdasági világába. Önállóság, szabadúszóként végzett projektmunka, ideiglenes munkanélküliség vagy több foglalkozás (multijobbing) jellemzi a munka új világát. A holnap gazdaságában a munkában való önmegvalósítás és az értelmes feladatok utáni vágy jelentős termelő erőt jelenthetne a jövőképes vállalkozásokban.

Az élet mint építőjáték

A Handelsblatt Junge Karriere című, szinte ugyanekkor megjelent kiadványa is ezzel a témával foglalkozik. A nagy gazdasági lap kistestvére munkavállalók új generációjáról számol be, amelynek tagjai maguk is alakítani szeretnék a vállalatokban zajló folyamatokat, és folyamatosan tanulnak, azaz újragondolják magukat és a munkájukat. „Új ösvényeken járni, új ötleteket kipróbálni fontosabb, mint valaha – hangzik a szerzők összegzése. – Aki ma pályát választ,  és elhelyezkedik valahol, abból kell kiinduljon, hogy számtalan állomás lesz még az életében.”

Richard Sennett szociológus úgy becsüli, hogy egy amerikai negyven munkaév alatt tizenegyszer változtat szakmát, és háromszor cseréli le teljes szakmai tudását, know-how-ját. A munkahelyi hierarchia Németországban is egyre kevésbé merev, a törvényi szabályozás visszaszorul, a munkaviszonyok rövidülnek. „Ez nemcsak esélyt nyújthat ahhoz, hogy megvalósítsuk önmagunkat, de annak a kockázatát is magában rejti, hogy nem tudunk lépést tartani a fejlődéssel”  – állítja a Junge Karriere.

A jelenség ma különösen aktuális, de nem új. Douglas McGregor professzor már 1960-ban megalkotta  a „self-actualizing man” kifejezést az önmagát folytonosan újragondoló emberről, aki azáltal törekszik önmegvalósításra, hogy kihasználja tehetségét és lehetőségeit a vállalatánál. A kilencvenes évek végén Richard Sennett még sajnálta az új, „rugalmas embert”, akit az állandóan  változó kapitalizmus új és új kihívásai között valódi énjének elvesztése fenyeget. Az ezredfordulóra Richard Florida amerikai szociológus sok pozitívumát látta már ennek a változékony életmódnak: az általa „kreatív osztályhoz” sorolt emberek ötletvezérelten dolgoznak, rendkívül mobilisak, inkább sok, laza ismerettségük van, mint kevés közeli barátjuk, és bármikor képesek arra, hogy munkát, lakóhelyet – egyszóval életet – változtassanak.   

Erre ma szükség is van, jobban, mint bármikor. Az előírások szerinti szolgálat kifutóban van, „ezzel pedig a klasszikus munkahelyek is kihalófélben vannak”, mondja Frank Wießner munkapiac-kutató . A munkafolyamatokat automatizálják, vagy olyan országokba helyezik át, ahol különösen olcsó a munkaerő. A munkavállalóknak állandóan új képesítésekre kell szert tenniük, és egyre gyorsabban elavuló szaktudással kell érvényesülniük. „A tudásintenzív foglalkozások robbanását tapasztaljuk”  – számol be Wießner.

A gazdasági válság felerősítette ezt a a meglévő tendenciát, ráirányította a figyelmet, részben pedig egyszerűen csak láthatóvá tette. A 20-35 éves korosztály számára ezek nem absztrakt szociológiai vagy gazdasági elméletek – ez az a világ, amelyben élnek, és amely egészen új képességeket követel tőlük a boldoguláshoz. A szüleik gyakran nehezen értik csak meg ezt a mélységesen bizonytalan, rendkívül mozgalmas, de egyúttal hihetetlen lehetőségeket rejtő életmódot. 2009 júliusában a Spiegel magazin a következőket írta a „válság gyermekeiről” szóló címlapsztorijában: „A bizonytalanság életérzése a válság idején még jobban elhatalmasodik. Ez az az érzés, amely miliőtől függetlenül összeköti e generáció tagjait.” 

Timm Klotzek, a harminc év alattiak szócsövének, panaszládájának és tanácsadójának számító Neon folyóirat főszerkesztője úgy véli, olvasóinak van egy központi problémája: „A nagy kérdés: mi lesz belőlem?” A válság gyermekei megpróbálják a legjobbat kihozni a rendkívül átláthatatlan helyzetből, és már nagyon jók is ebben. Világszerte mobilisak. A Római Klub keretein belül létrejött fiatal csoport, a Think Thank 30 lehetőséget teremt, hogy a generáció jól képzett elitje találkozzon, ötleteljen, és megvitathassa a világ problémáit. Egyikőjük épp az USA-ból érkezett, ketten Londonból, egy Maliról. Az egyik fiú nemrég világkörüli utat tett, és huszonöt országban szervezett videókonferenciát iskolák közreműködésével. „Az új generációnak talán csak öt, tíz százaléka él igazán mobilis életet, de ők kihatnak a többiekre és példát teremtenek”  – állítja Klaus Hurrelmann ifjúságkutató. „Flexibilitás, mobilitás, globalitás, ez az ő háromságuk” – írja a Spiegel. 

Emellett a pénz mellett értelmet is keresnek a munkában, ki akarnak lépni a munkavégzés rutinjaiból, és azokból a kényszerkörülményekből, amelyek a szüleik mindennapjait olyannyira befolyásolták. Világos, minden fiatal generáció szeretne izgalmasabban élni, mint ez előző. A jelenleginek azonban – társadalmi és technológiai szempontból – olyan sok eszköze van arra, hogy ezt meg is valósítsa, mint talán egyiknek sem korábban. A régi biztonság pedig úgysem hozható már vissza. 

Épp ezért az új generáció tagjai bele akarnak szólni munkájuk meghatározásába. Az Internationales Institut für Empirische Sozialökonomie (Empirikus Társadalomgazdasági Nemzetközi Kutatóintézet) 2004-es tanulmánya szerint a megkérdezettek 71%-a részt kíván venni a folyamatok alakításában. Három munkavállalóból kettő folyamatosan fejleszteni szeretné képességeit, és szeretné, ha támogatnák szakmai pályafutásában. A 2009-es munkapiaci helyzetet vizsgáló Arbeitsklima-Index szerint minden feladattal, amelyet a dolgozók megoldhatnak, nő az elégedettség. 

A munkavállalók igénylik, hogy szerepet vállalhassanak, kreatívak lehessenek, hogy javaslataikat ne kelljen minden alkalommal hierarchiák és grémiumok előtt megvitatni és szétcincálni, de ennek számos vállalat ma még nem tud eleget tenni.  A német DGB szakszervezeti szövetség egyik felmérésében 8000 munkavállalót kérdezett meg, arányosan választva minden régióból, jövedelmi csoportból, iparágból, üzemtípusból és foglalkoztatottsági helyzetből. Legtöbbjük mind a továbbképzési és fejlődési lehetőségeket, mind a kreatív munkavégzés és a beleszólás lehetőségeit csak „közepesnek” ítélte meg.

Mit mond a munkakutató?

Werner Eichhorst a bonni Insititut für die Zunkunft der Arbeit (IZA) munkapiac-politikáért felelős igazgatóhelyettese. A szövetségi kormány gyakran hívja Berlinbe, ha a politikusok tudni szeretnék, mire számíthatnak. Gyakran feltűnik a televízióban is, klasszikus politikai szakértő tehát. De ma már az ilyen embereknek is van Facebook-oldala. Így kiderül, hogy a negyvenéves férfi kedveli Erik Satie-t, Bill Murrey-t és Gerhard Richtert, Montaigne-t olvas, és tetszik neki az „Amélie”. Eichhorst tehát meglehetősen modern tudós, ezért is szerettem volna tudni, mit gondol a meconomy témájáról:

Eichhorst úr, a válság csillapodik, de az ijedtség még nem múlt el teljesen. Számos régi bizonyosság és intézmény alapja megingott. Újra kell most gondolnunk magunkat és a munkánkat?

Werner Eichhorst: Legalábbis a pályakezdőknek kifejezetten kreatívnak kell most lenniük, hiszen létszámstoppal és kritikus foglalkoztatási körülményekkel kell szembenézniük. Magasan képzett és motivált fiatalok egész sora kerül ki jelenleg a munkaerőpiacra, akik nem fognak egy csapásra olyan állást találni, amely minden igényüket kielégíti. Várniuk kell majd itt-ott a sorukra, és közben könnyen arra a gondolatra juthatnak, hogy akár valami újat is kipróbálhatnának. Ha igény szerint rendelkezésre állnának nyugdíjig tartó, jól fizető, biztos munkahelyek, a fiatalok biztosan szívesen el is fogadnák őket. A jelenlegi strukturális változások és a gazdaság aktuális válsága miatt azonban nem ez a helyzet. Mindenkinek muszáj a saját erejéből és kreativitásából fenntartania magát, ez egyértelműen a legfőbb kihívás az egyén számára.

Hogy néz ki mindez számokban?

Eichhorst: A tanulmányaink azt mutatják ugyan, hogy a kereső lakosság 55 százaléka határozatlan időtartamra szóló munkaszerződéssel, teljes munkaidőben dolgozik, és ez a szám az utóbbi években nem csökkent nagy mértékben. Összességében még több munkahely is van, mint öt vagy tíz éve. A munkaerőpiac tehát nagyobb, mint korábban, sok nő, és sok egykori munkanélküli is sikeresen csatlakozott újonnan a munka világához. A relatív stabil mag mellett viszont egyéb foglalkoztatási lehetőségeket is látunk, az önfoglalkoztatás, az időszakos munka és a részmunka területén. Ezzel egyidejűleg a pályakezdés átmeneti fázisai megnyúltak. A magasan képzettek is több gyakornoki helyet megjárnak, és kiegészítő képzésben vesznek részt, sokan határozott időre szóló munkaszerződéssel rendelkeznek csak. Nekik ez már a pályakezdéshez tartozó normalitás, afféle meghosszabbított próbaidő. 

Nemsokára minden ugyanolyan lesz, mint a válság előtt?

Eichhorst: Nem. Nemcsak a peremen dolgozóknak, az időszaki munkát vállalóknak vagy a pályakezdőknek kell alkalmazkodniuk, hanem a munkaerőpiac magjának is. A klasszikus Opel-munkás előbb-utóbb nagy valószínűséggel elveszíti munkahelyét, ahogy a Quelle, a Schaeffler és a Märklin alkalmazottai is. A sokáig biztosnak tartott munkahelyek leépülnek, és nem keletkeznek újak abban a nagyságrendben, amihez hozzá voltunk szokva. A szerkezeti változást a válság még inkább felgyorsítja. A csomagküldő kereskedelem vagy a klasszikus feldolgozóipar jelenleg erősen sorvad. A Németországban igen jelentős szerepet betöltő autóipart fájdalmasan érinti a visszaesés. Hasonló folyamatot tapasztalunk a pénzügyi szolgáltatások terén. A munkavállalókra nézve ez azzal jár, hogy még jobban szükséges lesz, hogy új tevékenységi köröket kutassanak fel, és váltsanak a szolgáltatóiparba.

Többen válnak ma önfoglalkoztatóvá Németországban, mint korábban?

Eichhorst: Valóban megfigyelhető ez a trend. Németországban hagyománya van a társadalmilag biztosított, hosszú távra szóló foglalkoztatottságnak, a legtöbben köztisztviselői vagy ahhoz fogható állásra vágynak, emiatt az ország hátramaradottabb helyzetben van más államokhoz képest. Eddig a munkapiac viszonylag jó helyzete miatt nem volt szükséges elgondolkodni erről. Az utóbbi időben azonban rehabitálta és támogatta az állam az önfoglalkoztatást. A kreatív iparágakban és a média világában ez az egyik domináns modell. Mindenesetre a nagyvárosok, mint Berlin, Köln, Hamburg vagy München egyfajta laboratóriumként működnek, ahol az ilyesféle trendek korábban megjelennek, és halmozottan, kiélezetten megfigyelhetők..     

Rejt magában esélyeket a jelenlegi helyzet? Történelmileg számos piac és termék válsághelyzetben született meg...

Eichhorst: Én is így látom. A szükséghelyzetből vagy talán az alkalomból adódóan valószínűleg éppen most fejlődnek ki olyan üzleti ötletek és vállalkozások, amelyeket talán csak tíz év múlva ismerünk majd meg. Abban azonban némileg kételkedem, hogy Németország tud-e elég termékeny talajt kínálni, elég kapcsolódási pontot, hogy mindez megteremtődhessen.

Mi hiányzik?

Eichhorst: Elsősorban elégséges támogatás a vállalkozásalapításhoz. Másrészt például az oktatásban/szakképzésben is vannak hiányosságok: elhanyagolják az életképes ötletek fejlesztését a főiskolákon...

Ami az Egyesült Államokban megszokott...

Eichhorst: ... pontosan. Ha megvizsgáljuk azonban a politikai konjunktúracsomagot, inkább konzervatív jellegű kezdeményezéseket látunk, mint a roncsprémium, útépítés és a lecsökkentett munkaidő. Ezek olyan programok, amelyek  inkább lassítják a strukturális változásokat.

Mit kellene tennie ehelyett a politikának?

Eichhorst: Több pénzt fordítani a most létrejövő kisvállalkozások megsegítésére. Ez több pozitív hatással jár, mint az, ha vállalatokat finanszírozunk, amelyek előbb-utóbb zsugorodnak vagy megbuknak.

Milyen területekre kellene pénz irányítani?

Eichhorst: Energiahatékonyság, intelligens épületek, az energiatermelés új formái. Haladó szellemű megoldási javaslatok a közlekedésben. Oktatás, kutatás ...aztán mindenekelőtt még az egészségügy és ápolás/gondozás innovatív formái – ez is egy olyan terület, amelyet Németországban özönvíz előtti módszerekkel irányítanak, holott óriási innovációs és üzleti lehetőségeket rejt.

Hogyan változtatják meg a digitális bennszülöttek a munka világát?

A szakértők országszerte azt tapasztalják, hogy a munka világa alapjaiban változik meg napjainkban. Egyikőjük Alexander Greisle, aki korábban a Frauenhofer-Institut für Arbeitswirtschaft und Organisation kutatóintézetnél dolgozott, ma pedig saját vállalkozásában nyújt tanácsadást új menedzsment- és irodai koncepciók fejlesztéséhez és megvalósításához. Ügyfelei közé tartozik az EU, a Bayer Rt. és az Allianz Biztosító. Greisle maga is rendszeresen publikál, ahogy ő fogalmaz, a „munkavilág trendjeiről”, „tippeket ad az infómunkásoknak, és tanulmányozza az információs társadalmat”. 

A legfontosabb trend – amelyet Greisle nem egyedüliként állapított meg –,  hogy a digitális bennszülöttek sajátos módon definiálják újra a munkát. Ezt az internettel és mobiltelefonnal felnőtt generációt úgy körülzsongják a piackutatók, tudósok és személyzetisek, mint senki mást. Hogyan dolgoznak és kommunikálnak? Mit várnak el a főnöküktől és a munkatársaiktól? Bejárnak-e még egyáltalán az irodába, milyen technológiákra van szükségük ott, és milyen termékek iránt érdeklődnek? Ezekkel a kérdésekkel szédületes mennyiségű konferencia, workshop és szeminárium foglalkozik manapság. 

Greisle vállalati tanácsadóként nem tart a témától: a generáció számos tagjával interjút készített, hogy kiderítse, milyen az új dolgozók észjárása. A digitális bennszülöttek – szól az alapvetése – magától értetődően integrálják mindennapjaikba a műszaki lehetőségeket. „Sohasem jutna eszükbe, hogy az internetre »a valós élet« egyfajta többé-kevésbé hasznos »kiegészítőjeként«  tekintsenek – mondja Greisle. – A még mindig fel-felbukkanó felmérések, melyek az internethasználat gyakoriságát hivatottak vizsgálni, számukra több mint zavarosak.”

Nemcsak a munkában, de magánéletükben, mindennapjaik lebonyolításában is használják az új kommunikációs és kooperációs technológiákat. „Mindezt nem elegendő kizárólag műszaki nézőpontból értékelni – mondja Greisle –, valójában arról van szó, hogy a munkakultúra változik meg.” Az alábbi központi pontokat emeli ki:

Napi szinten fontos szerepet kap a hálózatos munkavégzés, házon belül és kívül is. A térbeli és időbeli határok elmosódnak.

A kollaboratív munkaeszközök, a chattől a weboffice-ig, a mindennapjaik részei.

Fejlett szociális hálózat, amely iránt – holott csak virtuális – nagyobb bizalommal viseltetnek, mint az ismeretlen munkatársak iránt.

A keresés fontosabb, mint hogy kívülről megtanulnának valamit. Túl sok információ áll rendelkezésre ahhoz, hogy mindent meg lehessen jegyezni. A digitális bennszülöttek ehelyett keresnek és találnak.

A gyakorlat elsődleges az elmélettel szemben. Nem félnek az új lehetőségektől, a határokat megkérdőjelezik.

A spanyolviasz feltalálása helyett a összegyűjtik a meglévő alkotóelemeket, és így jutnak el a megoldáshoz.

Felülvizsgálják és ellenőrzik a felülről kapott javaslatokat.

Hosszan tervezett ülések helyett a gyors, spontán és személyes kommunikációt részesítik előnyben.

“Always-on”: mindig dolgoznak, az egyensúly érdekében rugalmas időbeosztással.

Erősségük a multitasking és a több csatornán egyidejűleg folyó kommunikáció. 

Gyorsan cselekszenek, nagyon bíznak az internetben és a számítógépben.

Greisle megfigyelése szerint az így szocializálódott fiataloknak gyakran nehézségeik vannak a hagyományos munkakörnyezetben. „Szinte fizikálisan érezni lehet a kulturális sokkot, mikor az ilyen magatartásformákhoz szokott, a már említett műszaki és módszertani know-how birtokában lévő fiatalok a vállalatunkhoz jönnek” – mondja a tanácsadó. „Sok cégnél szinte megtorpedózzák őket a hagyományos munka- és vállalatvezetési módszerekkel.”

Mindenekelőtt a jól képzett pályakezdők merik azt megtenni, hogy munkakultúrája alapján választják ki munkaadójukat. „Alkalomadtán pedig, ahogy az internetes generációnál megszokott, online is véleményt mondanak róla.” Azon munkáltatók számára, akik nem veszik figyelembe jövendőbeli foglalkoztatottaik megváltozott igényeit, ez azzal a veszéllyel jár, hogy „elveszíthetik a friss vért, és az új ötleteket és impulzusokat megfojtja a megszokás. A »mindig is így csináltuk« elv igazi energiagyilkos.”

Mi hát a teendő? Hogyan tudnak a munkaadók felkészülni a várható igényekre? A vállalati tanácsadó ehhez is összeállított egy listát:

Alapvető követelmény: tegyük elérhetővé az eszközöket. Álljunk ellen a kísértésének, és ne szabjunk korlátokat! 

Ismerjük meg a közösségi oldalak (social web) működését, hogy részt vehessünk bizonyos folyamatokban. Az akadályok kisebbek, mint gondolnánk.

Teremtsünk bizalomra épülő vezetési kultúrát. A bizalomnak oda-vissza érvényesnek kell lennie. 

Kommunikáljunk nyíltan és jelenidejűen. A digitális bennszülöttek úgyis gyorsabbak.

Fektessünk hangsúlyt a jó, egymást becsben tartó kommunikációs kultúrára egymás között, illetve a partnerekkel és az ügyfelekkel szemben is.

Fogadjuk el az újfajta nyíltságot, és fogjuk fel esélyként. Eddig évente találkoztunk a szakmabeliekkel, mostantól állandóan kapcsolatban lehetünk.

A fenntartható fejlődés nem vitatéma többé, hanem a kultúra része. Ennek megfelelően tárgyaljunk egymás között  átgondoltan és környezettudatosan.

Teremtsünk a munkahelyen változatos lehetőségeket, amelyek eleget tesznek a modern munkavégzés minden kívánalmának: a nyílt, kommunikációra alkalmas terektől a visszahúzódásra alkalmas helyiségekig, a kreatív hangulattól az otthoni munkavégzésig és a co-working helyekig.

A digitális bennszülöttek rugalmasan gondolkodnak, az alkalmazotti jogviszony számukra csak egy a lehetőségek közül, állítja a szakértő. „Hogy a vállalatok magukhoz tudják-e édesgetni őket, az csak a vállalatokon múlik.” 

Érdekes módon a valamivel idősebb generáció, a 30 és 45 év közöttiek könnyebben elsajátították a munka új elvét, mint ahogy a szakemberek gondolták. A Forrester Research egy aktuális tanulmánya szerint jelenleg éppen nem a 18-28 év közötti ún. y-generáció tagjai népszerűsítik a kollaboratív technológiákat a vállalkozásoknál, sokkal inkább az x-generáció képviselői. Az ok szimplán abban keresendő, hogy a 29 év alattiak még nem rendelkeznek a szükséges ranggal és céges befolyással. Valamivel idősebb kollégáik azonban szintén tisztában vannak a social media jelentőségével – mégiscsak a leggyorsabban növekvő csoportot alkotják a Facebookon –, valamint az idő- és helyfüggetlen kollaboratív munka előnyeivel. Nemcsak el tudják magyarázni a főnöknek, hogy mi a nagyszerű az új technikában, hanem nemritkán maguk is főnökök. Ebben az értelemben a fent leírtak egyre inkább a 28 év felettiekre is érvényesek – ezt a feltételezést személyesen is megerősíthetem.

„Már semmi sem biztos. Csináljátok azt, ami a szenvedélyetek!”

Johannes Kleske valószínűleg nem értene egyet a megnevezéssel, hiszen az ő korabelieket inkább idegesítik az általánosító felcímkézések és a generációs viták, de nem számít. Ha léteznek digitális bennszülöttek, a 31 éves férfi egyértelműen közéjük tartozik. Fő foglalkozását tekintve ugyanis közösségimédia-szakértő, azaz vállalatoknak ad tanácsokat ahhoz, hogyan viszonyuljanak az új kommunikációs platformokhoz, mint a Facebook és a Twitter, hogy elérjék azt a fiatal, kritikus, rendkívül heterogén és mozgékony célcsoportot, amelynek tagjai alig élnek már olyan klasszikus médiumokkal, mint az újságok és a televízió. Johannes ezenkívül  – tömören szólva – igazi kiválóság a világhálón, mert okos, barátságos, feddhetetlen, ráadásul hihetetlenül olvasott. Ezen kívül pedig több mint háromezer követője van a Twitteren. Az összehasonlítás kedvéért: az én követőim száma épp csak eléri az ötszázat.

Először 2008. május közepén figyeltem fel rá, amikor röviddel a Holnap később jövök be című könyvem megjelenése előtt a produktivitással és az új munkaformákkal foglalkozó blogokat kerestem, hogy kb. tíz ilyen bloggernek elküldhessem a könyvemet recenzálásra. Johannes blogja, a Tautoko egy volt ezek közül. Amikor kitwittelte a könyvemet, a látogatottság drasztikusan megnőtt a honlapomon. A saját világában egyértelműen médiahatalomnak számít. Úgy kiismeri magát a modern nomádok és a digitális gazdaság kérdéseiben, mint senki más. Tézisei ismét csak azt mutatják, hogy felnőtt egy új generáció, melynek tagjai olyan új kérdéseket tesznek fel az élettel és a munkával kapcsolatban, amelyekre sem a legtöbb munkaadónak, sem az állami és intézményi struktúráknak nincs válasza. Twitteren és e-mailen cseréltünk gondolatokat, több héten keresztül. Többek között a hiányzó biztonság koráról, valamint arról beszélgettünk, hogyan lehet felkészülni a munka jövőjére.

Johannes, mit jelent számodra a munka?

Johannes Kleske: Számomra döntő fontosságú, hogy olyasmivel foglalkozzam, ami közel áll a szívemhez. Ezért megpróbálom folyamatosan továbbfejleszteni a munkámat, és közelíteni ahhoz, ami beteljesüléssel tölt el. Ennél a hozzáállásnál csak részprobléma, ha valaki csüng egy nem kielégítő munkán. Azt figyeltem meg, hogy sokan azért nem mondanak fel a munkahelyükön, mert fogalmuk nincs, mit szeretnének helyette csinálni. Számomra az olyan munka keresése, amely egyben szívügyünk is lehet, élethosszig tartó utazást jelent. Minden új tapasztalat segít jobban megismerni a saját érdeklődésemet, tehetségemet és igényeimet. Minden új munka újabb lépést jelent az ideális irányába, anélkül, hogy azt valaha is el tudnám érni, hiszen az eszményi munka minden alkalommal velem együtt változik. Aki ezen az úton azt hiszi, hogy megtalálta álmai munkáját, azt fenyegeti a veszély, hogy megáll. Ez pedig egész egyszerűen unalmas.

Seth Godin marketingszakértő azt állítja, hogy odakint végtelenül sok „törzs” van, amely csak arra vár, hogy valaki irányítsa őket. Tedd azt, amit szeretsz, és a web 2.0., illetve a mobil web világméretű platformjai követők hadával, ügyfelekkel, üzlettel jutalmaznak meg. Mi a véleményed Godin érveléséről?

Kleske: Rendkívül tetszik, hogy Godin a vezetést (leadership) nem a hatalmon és a menedzsmenten, hanem a szenvedélyen keresztül határozza meg. És azt hiszem, a jelenlegi világgazdasági helyzetben a szenvedély még nagyobb szerepet játszik majd. Örök idők óta kompromisszumokat kötünk a munkánk megválasztásában a biztonság javára. Most meg rémülten döbbenünk rá, hogy nincs olyan munka a világon, amely a kívánt biztonságot meg tudná adni. Remélem és hiszem, hogy sokakat ez rádöbbenés rávezet arra, hogy ki merjék mondani: biztos munkahely úgy sincs, akkor akár azt is csinálhatom, amiért élek-halok.

Hogy nézhet ki mindez a gyakorlatban?

Kleske: Azt hiszem, a következő hónapokban és években a kisipar, a kis boltok boomját fogjuk látni, és általában több lesz az önfoglalkoztató. Úgy gondolom, hogy végül ez vezet majd ki a válságból, és mindemellett állandóbb és fenntarthatóbb lesz, mint a krízis előtti gazdaság. Előtérbe kerültek a lassú növekedést hirdető új jelmondatok, mint a „Grow slow, grow strong”, a gyors pénzkeresés pedig veszít a fontosságából . 

Elfogadható alapvetésként, hogy a digitális gazdaságban egyszerűbb megvalósítani önmagunkat? „Meghackelhetjük” az életünket, hogy jobbá tegyük? 

Kleske: Az olyan ötletekre, amelyek a digitális gazdaságban megvalósíthatóak, ez abszolút igaz. Akinek ma eszébe jut egy webes alkalmazás, gyakorlatilag nem kell számolnia más költséggel, mint az idővel, amit befektet az ötlet megvalósítába. A Google, a Microsoft és az Amazon fejlesztői programjai, amelyek fejlesztőkörnyezetet és szerverrendszereket is rendelkezésre bocsátanak, még radikálisabban csökkentették a kezdeti ráfordításokat. Az alacsonyabb költségek előnye az is, hogy sokkal több ötletet kipróbálhatunk, mint korábban, hogy megnézzük, melyik működik közülük. A rendszer rugalmassága tesz arról, hogy ne kelljen feladnunk a régi munkánk, amíg nem vagyunk biztosak abban, hogy az ötleteink beválnak. Előbb fejleszthetjük őket a szabadidőnkben. És ráérünk akkor felmondani, ha már teljes embert kívánnak. A digitális ökonómia más területein is a nullával egyenlőek a kezdés költségei.

Nem frivol luxusproblémák ezek a gondolatok a lassan lecsengő válság idején?

Kleske: Éppen ellenkezőleg. Roppant nagy esélyeket látok bennük. Sőt, a vállalkozások alapítását és elindítását illetően még előnyöket is fel tudok fedezni. Rendkívül nehézkessé vált félkész ötletekre pénzt szerezni. Ezzel egyidejűleg azonban, ahogy említettem, jelentősen könnyebben megvalósítható, hogy kipróbálhassuk az ötleteinket. Remélem, hogy a vállalkozások a következő időszakban lényegesen kisebben kezdik és lassabban növekednek, ennek fejében pedig a minőségre és szolgáltatásokra helyezik a hangsúlyt. A legjobb, amit a válság tehetne velünk, hogy kigyógyít a gyors növekedés iránti mohó vágyunkból. 

Úgy építjük fel az életünk, ahogy nekünk tetszik

Milyen lesz az élet és a munka holnap? Ezt mogyorós flips, paprikás szendvics és elektronikus zene mellett találják ki. Nagy táblákon színes cetlik, hatásos saját készítésű modellek, s egy csapat, melynek tagjai különféle erőpróbákon vannak már túl: átkeltek közösen egy folyón, falat másztak kézzel csomózott létrán, hogy jobban megismerjék egymást és önmagukat. Isten hozott a Palomar5 nevű táborban, ahol tehetséges fiatalok, digitális bennszülöttek próbálnak annak a végére járni, hogyan gondolkodik a generációjuk a munkáról és az identitásról.

A berlini Spree folyó partján, a tágas teraszon üldögélve nem sok érezhető abból, hogy a Telekom szép kis összeget szánt erre a projektre, hogy a következő IT-csúcstalálkozón lenyűgözhessék Angela Merkelt a fiatal elit úttörő felismeréseivel. Olcsó, műanyag palackos ásványvíz, a résztvevők takarókon vagy párnákon ülnek a földön, barkácsolnak, ragasztgatnak és beszélgetnek. Egy mélysugárzó halkan brummog. Egy helyütt hinta lóg. Az egész inkább tűnik ifjúsági tábornak, mint valami ultramodern agytrösztnek. De az első benyomás csalóka. 

A camp résztvevői kivétel nélkül két-három nyelven beszélő, huszonéves dizájnerek, kommunikációkutatók, informatikai szakemberek és leendő menedzserek. Egyértelműen a jövő elitjéhez tartoznak. Ma azt a feladatot kapták, hogy játékosan definiálják, hogyan képzelik el jövőbeli pályájukat és életüket. És egyúttal fejlesszenek ki konkrét termékeket, amelyekkel a vállalatok eleget tehetnek a digitális bennszülöttek kívánalmainak. Annyi biztos: a holnap munkahelye nem úgy fog kinézni, mint a máé. 

Ezeknek a fiataloknak természetes, hogy bárhol dolgozhatnak, és nem kell minden nap bemenniük az irodába, hiszen csoportmunka-szoftverek segítségével állandó kapcsolatban állhatnak kollégáikkal. Nem hisznek a boldogító alkalmazotti státuszban, hanem különböző cégek, alvállalkozók, szabadfoglalkozásúak és szakértők laza hálójában visznek végre projekteket, ahol már mindegy, ki alkalmazott, és ki szabadúszó. A résztvevők egészen más módon gondolkodnak, és egészen konkrét kérdéseket tesznek fel: „Miért ne lehetne valakinek egyszerre három munkaszerződése?” – szólal fel Stefan Liske, aki a Palomar5 egyik szervezője. Vagy: „Ha a jövőben chipet ültetünk be a bőrünk alá, amely állandóan jelentést küld egy szerverre testi állapotunkról, kiértékelheti-e a munkaadó ezeket az adatokat, hogy megtudja, mikor a legnagyobb a teljesítőképességünk?”

Úgy hangzik, mintha egy nagy science-fiction játszótérről lenne szó, kicsit az is akar lenni. Ezzel együtt nem árt, ha a személyzetis szakemberek és a vállalatvezetők jól odafigyelnek, hogyan gondolkodik ez az új generáció az életről és a munkáról. Amennyiben egy vállalat nem veszi figyelembe ezeket a kérdéseket, a kiemelkedő képességű fiatal munkavállalók („high potentials”) a konkurrenciához pártolnak. Egyidejűleg létrejön egy újfajta piac, innovatív termékekkel és szolgáltatásokkal,  amely kiszolgálja a fiatal pályakezdők igényeit.

Az éles eszű huszon-egynehányévesek olyan fogalmakon rágódnak, mint „The Next Generation of Identity”, „Knowledge Cultivation” vagy „Collaborative Value Creation”. Ami első pillantásra trendkutatókról szóló szatírának tűnik, e résztvevők számára egészen praktikus jelentőséggel bír. Az identitás kérdése valóban foglalkoztatja őket: „Az életrajzunk töredékekből áll össze – mondja a kínai Xiwen tökéletes angolsággal. – Van egy személyiségünk a Facebookon, egy a Xingen, egy a blogunkban, egy pedig a valódi életben. Új eszközökre van szükségünk, hogy életünk minden vonatkozását igazgatni tudjuk.” A többi résztvevő jelentőségteljesen bólogat – az ilyen jellegű problémák láthatóan nem ismerik a határokat.

Azért hívtak meg ide ma, hogy előadást tartsak legutóbbi könyvemről, és külön ebből a célból felhívom Skype-on az információs társadalom néhány mobil dolgozóját New Yorkban, akik lelkesen üdvözlik a virtuális berlini látogatókat. Valószínűleg valamelyik nagyvállalat menedzserére mély benyomást tehettem volna, ezeknek a fiataloknak azonban a szeme sem rebbent. Amit én a magam 39 évével elég modernnek és valahogy high-tech-nek gondoltam, az ezeknek a huszonéveseknek szimplán mindennapos volt. Műanyag palackok és mogyorós flips ide vagy oda, úgy tűnik, ezek a fiatalok valóban képesek arra, hogy a „business ecosystem”, „leadership models” és „knowledge management” témaköreit boncolgassák – így szólt a hivatalos célkitűzés –, s új utakat keressenek. René Obermann tud majd mit mesélni Angela Merkelnek.

Csak meg ne rohadjunk a középvezetésben

Az élet és a munka világa azonban nem csak a huszonévesek és a pályakezdők számára változott meg. Megállapodott vállalatvezetők és vállalkozók is eltöprengenek az egyre gyorsuló változások láttán. Egy napfényes délelőtt egy hamburgi dizájnhotel konferenciatermében tizenöt sikeres, középkorú férfi ül. Aggódnak. Aggódnak a jövőjük, a karrierjük miatt, és az élet értelmén rágódnak. A lehető legkülönbözőbb foglalkozásokat űzik, vannak közöttük bankárok, marketingesek, controllerek. Van köztük tudós, egy szabadfoglalkozású építész és egy reklámfilmes is. Ami összeköti őket, az az általános elégedetlenség, a gyötrő félelem a jövőtől. Nem attól félnek, hogy csődöt mondanak, nem is a munkanélküliségtől, hanem az átlagos élettől, a középszerűségtől és az unalomtól. „Akkor ennyi volt? – kérdezik – Nem jön már más?” Attól tartanak, hogy valahol máshol izgalmas dolgok történnek, csak éppen nélkülük.

Ez itt nem egy fizetett motivációs tréning. Barátok és ismerősök szervezték maguknak a találkozót. Néhányan közülük már gyerekkoruk óta ismerik egymást, páran spontán csatlakoztak a körhöz, mert őket is foglalkoztatja a téma. Miről is van szó voltaképp? Az egyik résztvevő a következő módon fogalmazza meg: „Mindannyian jók vagyunk a szakmánkban, jól keresünk, és letettünk valamit az asztalra. De ha most nem figyelünk oda, egész életünkre megragadunk ezen a szinten. Elcsesszük a középvezetésben.” Ez nem történhet meg, nem a meconomy idején, amely azt ígéri, hogy megvalósíthatjuk önmagunkat, miközben élünk-halunk a munkánkért. Így hát összeálltak tizenöten, és megszervezték ezt a hétvégét, amely egyszerre útkeresés, továbbképzés és vállalkozásalapítási tanfolyam. 

Az elején gyorsan bemutatkozik mindenki, és elmesélik, ki mivel foglalkozik, mi hozta ide. Egyértelműen kiderül, hogy mindenkinek fontos a munkája, de a „puha” tényezők még jobban számítanak. Egyikőjük beszámol világ körüli útjáról, amely miatt egyéves alkotói szabadságot vett ki. A következő fényképeket mutogat: az egyiken síelés közben látjuk, a másikon egy vitorláshajón. Az üzenet: nemcsak az íróasztal mögött létezem. Tervekről és álmokról mesélnek, és arról, mit szeretnének még elérni az életben. Ezek tizenöten elég reprezentatív mintát adnak a német harmincas munkavállalókról. Mindannyian készen állnak arra, hogy újragondolják magukat, sőt, ez minden vágyuk.   

Ezért megpróbálják kitalálni, másoknak hogyan sikerült mindez. Kerestek egy várost – Hamburgra esett a választásuk – és egyszerűen felhívták az ottani érdekes és okos embereket. „Mi lenne, ha beugranánk, és zárt ajtók mögött mesélne nekünk egy kicsit magáról?”  – kérdezték a telefonban.

Valószínűtlennek tűnik, de tényleg bejött. A következő három napon 15-20 felsővezetővel, főszerkesztővel, vállalatalapítóval és kezdő vállalkozóval folytattak hosszú, mély és bizalmas beszélgetéseket. Azt kérték, meséljék el nekik, mit rontottak el a pályájuk során és az üzleti életben, hogy mit csinálnának ma másképp, és min nem változtatnának. Hogyan hat ki a munkájuk a magánéletükre? Mik a céljaik?

Izgalmas beszélgetőpartnereket találtak: induló kisvállalkozások vezetőit, üzletembereket, érdekes személyiségeket a brand eins folyóirat főszerkesztőjétől, Gabriele Fischertől a Vapiano étteremhálózat megalapítójáig, Mark Korzilliusig; Thorsten Beckertől, a Management Angels nevű cég főnökétől a Parship társkereső ügyvezető igazgatójáig, Arndt Rollerig. Vannak köztük potenciális beruházók is, így Jens Müffelmann, aki az Axel-Springer Kiadó technológiai beruházásait koordinálja, vagy Christian Nagel, az Earlybird kockázati tőkebefektető alapítója és partnere. 

Jómagam – résztvevőként és előadóként – szintén közéjük tartoztam, és nagy benyomást tett rám, milyen sok prominens beszélgetőtársat tudtak a voltaképp névtelen szervezők megnyerni ügyüknek. De még ennél is jobban lenyűgözött az a szimpatikus szenvedély, amellyel a résztvevők kifaggatták a tapasztalt vállalatvezetőket. Egy csoport fiatal menedzser élt-halt azért, hogy megtudja, hogyan lehet vállalkozást alapítani, ötleteket előadni, pénzügyi támogatást szerezni, hogy milyen veszélyekre kell figyelni. Szorgalmasan jegyzeteltem, és a következőképpen foglalnám össze a legfontosabb felismeréseket:

1. Többnyire sokkal több hibát vét az ember, mint amennyi kívülről látszik. Anélkül, hogy titkokat fecsegnék ki, hiszen – a többi résztvevőhöz hasonlóan – megígértem, hogy bizalmasan kezelem az elhangzottakat: az ember nem is gondolná, milyen komoly hibákat vétettek és mennyi tévutat bejártak a vállalatalapítók. Csak az, hogy ma sikeresnek mondhatják magukat, rég nem jelenti azt, hogy mindig mindent tudtak, és mindig helyesen cselekedtek. Néha nekik is volt pechjük. Az újságíróknak természetesen csak a sikertörténeteket mesélik.

2. Néha el kell engedni az ötleteinket, hogy működhessenek. Mark Korzillius ma már csak kis részét birtokolja a Vapiano hálózatnak, holott ő volt az egyedüli kiötlője a világszerte sikeres étteremláncnak. Ennek ellenére elégedett, hogy láthatja életre kelni eredeti tervét.

3. Néha minden külső nyomás ellenére sem szabad lemondanunk az ötletünkről, hogy működhessen. Aki hallja Gabriele Fischert, ahogy a brand eins kezdeti nehézségeiről beszél, azt kérdezi, az ég szerelmére, miért tette ezt magával és a munkatársaival? Mert a végén mégiscsak óriási sikert aratott? Visszatekintve már könnyű ezt mondani.

4. A fennmaradás érdekében néha meg kell kérdőjelezni az üzleti modellt. A Madsack Media Lab nemrég létrehozta az első olyan újságot, amely kizárólag felhasználók által előállított tartalmakat közöl, és nem újságírók cikkeit. Pedig a Madsack klasszikus módon, hagyományos újságokkal keres pénzt. Őrültek? Vagy csak bátrak, hogy szembe mernek menni a szakmai trendekkel? Valószínűleg mindkettő...

5. Alapvetően senki nem tudja, mi lesz sikeres, mi fog működni. Az Earlybird nem tudja, melyik általa finanszírozott induló vállalkozásnak sikerül fennmaradnia. A Madsack nem tudja, visszajön-e az internetrádióba beruházott pénze. A Parship nem tudja, hogy az emberek a válság idején hajlandóak lesznek-e havi harminc eurót áldozni társkeresésre. A hamburgi kikötői új városrész, a HafenCity tervezői nem tudják, sikerül-e életteli negyedet létrehozniuk, vagy csak egy mindenféle bájt nélkülöző betontenger lesz-e a művük. A titok a következő: egy ponton abba kell hagyni a számolgatást, a mérlegelést, a jósolgatást. A jövőbe senki nem lát. Önmagában azonban mindenki bízhatna.

Meglehet, hogy a válság idején mindez nehéznek tűnik. Sokak számára azonban éppen ez lehet a megfelelő időpont, hiszen a gazdaság rossz helyzetben van, olcsóbbak az erőforrások, a bérleti díjak alacsonyak, lehet megfelelő munkaerőt találni, és nyugodtan el lehet kezdeni felépíteni valamit, majd pedig, ha a válságnak vége, teljes erővel be lehet indítani az üzletet. 

Csináljuk azt, amit szeretünk

„Ma már senkinek nem kell azzal foglalkoznia, amit utál”  – állítja Gary Vaynerchuk. A fiatal amerikai vállalkozó egy milliós forgalmú bornagykereskedés vezetői székét adta fel azért, hogy megvalósíthassa az álmát. Egy ideje ő a legsikeresebb borral foglalkozó videoblogger, naponta jelentkezik műsorával az interneten, és elutasít minden tévés ajánlatot. Vaynerchuk ezzel a meconomy egyik vezéralakja. „Kérdezze meg magától, mivel szeretne foglalkozni nap mint nap, élete végéig! És pontosan ezt is kell tennie. Esküszöm, pénzt is fog látni belőle.”

Ez az üzenet nyitott fülekre talál a fiatal, jól képzett munkavállalóknál, akik már nemegyszer csalódtak. Csalódtak a főnökökben, a befektetési tanácsadókban, a politikusokban. A bankok csődje a pénzünket vitte el, a gazdasági válság a munkát. Rugalmasak, teljesítményképesek, jól képzettek vagyunk, de a gyengülő piac idején mindez mit sem ér. Sokan, akiknek még van munkájuk, gyorsan, túlzott lojalitás nélkül rendezik le a feladataikat. Tudják, hogy az üzletvezetés következő stratégiaváltásával könnyen az utcán találhatják magukat. Mivel nem bíznak a főnökeikben, egyre többen lesznek önmaguk főnökei, és indítanak saját vállalkozást. 

A szabadfoglalkozású önfoglalkoztatók száma Németországban átlagosan évi öt százalékkal nő. 1992-ben 514 000 ezren voltak, 2007-ben már 954 000 ezren. Csak 2006 és 2007 között 7,6 százalékkal nőtt az önfoglalkoztató orvosok és gyógyszerészek, 5,3 százalékkal az ügyvédek, adótanácsadók és könyvvizsgálók száma. A műszaki és természettudományos foglalkozásokban (építészek, mérnökök, biológusok) hét százalékkal, a kulturális szektorban (újságírók, színészek, rendezők, írók) több mint hat százalékkal dolgoznak többen az előző évekhez képest önfoglalkoztatóként.  

Mindenekelőtt a kreatív munkát végzők tesznek szert egyre nagyobb jelentőségre. A német Szövetségi Gazdasági Minisztérium szerint 2008-ban a kulturális és kreatív ágazat az általános trend ellenében növekedett. A fejlődés a kisvállalkozásoknak köszönhető: ezek a maguk 2,6 százalékával nagyobb részben járulnak hozzá a bruttó hazai termék növekedéséhez, mint például a vegyipar a maga 2,1 százalékával. 

A vállalkozószellem, a bátorság és a felelősségvállalás, az újszerű ötletek és a kísérletezés  – egyszóval maga a meconomy – egyre nagyobb teret kap Németországban is. Hogy miért erősödik nálunk is ez az itt egyáltalán nem megszokott trend, annak strukturális, technológiai, pszichológiai és történelmi okai is vannak. A legfontosabbakat két prominens gondolkodó tézisei mentén szeretném bemutatni. Előbb Jeff Jarvis kommunikációs szakértőnek és újságírást tanító egyetemi oktatónak adom a szót, majd Seth Godin, vállalkozó, szerző és marketingguru kerül sorra. 

Tanuljunk a Google-tól

Sok érv szól amellett, hogy az általunk eddig ismert világ épp átalakulóban van, és alapjaiban fog megváltozni. Az eddig bevált üzleti modellek akadoznak. A hierarchikus szerkezeteket csoportmunkára épülő, hálózatszerű struktúrák váltják fel. A vállalati és társadalmi kommunikáció már nem felülről lefelé folyik, a  visszafelé irányuló üzenetek jelképes kis csatornája már nem elégséges, és a régi médiumokat adók és vevők rendezetlen hálózata váltja fel. Az emberek nem akarják magukat pusztán engedelmesen fogyasztó vásárlóknak és marketinges célcsoportnak látni, hanem ők is bele akarnak szólni, milyen termékek, újítások jelenjenek meg, milyen alakot és funkciókat kapjanak környezetük tárgyai, eszközei.

Jeff Jarvis a változások különösen kíméletlen és tisztánlátó elemzője. Az ötvenöt éves amerikai férfi korábban médiamenedzserként dolgozott, ő volt az ismert Entertainment Weekly folyóirat elindítója. Majd létrehozott egy tudományos-ismeretterjesztő weboldalt, és tanítani kezdett egy egyetemen. Jarvis számos előadást tart a médiában zajló változásokról, amelyeken a napilapok közelgő halálát jósolja; sikeres blogot vezet, és könyveket ír, például a What would Google do? című bestsellert.

Ebben a könyvben azt vizsgálja, mi történne, ha más iparágak is a keresőóriás módszereit alkalmaznák. Jarvis szerint a fent leírt változásoknak megvan a közös nevezője, amelyet – mily szerényen – Jarvis első törvényének nevez: „Add át az embereknek az irányítást, és élni fognak a lehetőséggel. Ha nem teszed, elveszíted őket.” Mit jelent ez a meconomy keretei között?

Először is fontos az, amit Jarvis „Googlejuice”-nak hív: legyünk megtalálhatóak a Google (vagy más keresők) segítségével. Legalább az életrajzunk, eddigi szakmai tapasztalataink portfóliója, kollégáink és barátaink hálója legyen fellelhető a neten. De ne az ötödik vagy a tizedik találatnál legyünk, ha rákeresnek a nevünkre. Ha rágugliznak a „Markus Albers” névre, én szereplek az első helyen – megküzdöttem érte. Hogyan érhetjük ezt el? Úgy, ha összeköttetésben állunk másokkal – linkekkel online, de a való világban is. Minél több terméket vagy tartalmat állítunk elő, és minél több előállítóra hivatkozunk magunk is, annál több link mutat vissza ránk. Minél könnyebben megtalálhatók vagyunk, annál több megbízást, kapcsolatot, tudást nyerünk.

Fontos az egyenesség és a hitelesség. A Google saját vállalati mottója ezt úgy fogalmazza meg: „Don’t be evil”. Minél élénkebb lesz a piaci résztvevők közötti internetes interakció, annál kevésbé érdemes erkölcstelenül, nem kollegiális vagy kizsákmányoló módon viselkedni, mert több költséggel jár, mint előnnyel. Jarvis szerint „ha az emberek nyíltan beszélnek velünk, rólunk, vagy minket érintő kérdésekről, nem elfogadható üzleti stratégia többé, ha becsapjuk őket.”

Meg kell tanulnunk megkülönböztetni és pozícionálni magunkat. „Az online árnyékunk az identitásunk része lesz”  –  mondja Jarvis: „Ahhoz, hogy kitűnjűnk a tömegből, megkülönböztethető identitásra van szükségünk.” Márkává kell válnunk, szakértővé, az kell, hogy valamivel összekapcsolják a nevünk. Ehhez nem kell kvantumfizikusnak vagy operaénekesnek lenni, kis dolgok miatt is lehetünk ismertek, vagy egy kisebb csoporton belül is lehetünk szakértői valaminek. Gondoljunk a szomszédra, aki megjavítja a többi lakó fűtését. Vagy a népfőiskolai tanárra, aki megtanítja a tanfolyam résztvevőit, hogyan kell számítógépen levelet írni. De a kerámiakurzus, a dobtanfolyam vagy a baba-mama csoport vezetője, és a legjobb partikat szervező barátnő: ők mind-mind szakértők. Mindenesetre el kell gondolkodnunk azon is, hogy a szakmai tudásunkról vagy a hobbinkról akarunk-e ismertek lenni. Esetlegesen szétválasztható a kettő az interneten: lehet komoly bankár-profilunk a Xingen, miközben a MySpace-en rockgitárosként szereplünk. A boldog embereknek sikerül a kettőt összekötni, ami elvezet minket az utolsó ponthoz.   

Lépni kell. Ha ügyintézőként szépen végezzük a dolgunk, sem ismertek nem leszünk, sem a portfóliónk nem lesz fényesebb vagy szélesebb, hogy segíthetne megkülönböztetni minket másoktól. Franz Kafkát nem a biztosítási ügynökként lezárt aktái, hanem a regényei, elbeszélései és levelei tették ismertté. A rutinmunkák ma szerencsére már automatizálhatóak és kiszervezhetőek. Nem kell senkinek hirtelen elkezdeni regényeket írni, de az megengedhető, hogy mindenki feltegye magának a kérdést: Mit akarok véghezvinni az életben? Mi legyen az, amit az angol nyelv olyan találóan „body of work”-nek nevez? „Az internettől nem leszünk kreatívabbak – írja Jeff Jarvis – de lehetővé teszi, hogy amit alkotunk, az látható, hallható, használható legyen. Minden kreatív ember megtalálhatja a saját közönségét, amelyet megérdemel.” Mielőtt kifejteném ezt a gondolatot, világossá szeretném tenni: nemcsak képet, zenét vagy táncot lehet alkotni. A vállalatalapítás, a mérnöki teljesítmény vagy a tudásközvetítés is roppant alkotó, kreatív cselekedet lehet. Még csak nem is az a lényeg, hogy mennyire „értékes” a termékünk vagy az ötletünk. A lényeg, hogy létrehozzuk.   

Mindenki lehet a saját törzsének vezére

Seth Godin az újfajta gondolkodásmód szószólója. Kevesen fogalmazzák meg jobban az amerikai marketingszakértőnél, vállalkozónál és szerzőnél, hogy mitől más az új gazdasági rend, aminek mi a meconomy nevet adtuk. Godin 2009-ben az emberközi új kapcsolati háló leírásához behozta a „tribes” kifejezést a köztudatba, amit magyarul törzsekként fordíthatnánk le. Törzsek mindig is voltak: egy törzset képeztek egy kisváros lakói, ahogy a thüringiai könnyűatléták és a hamburgi SPD-tagok is. Ezeknél a törzseknél a helynek központi jelentősége volt.

Az internet megszüntette a helyhez kötöttséget. Ma számos törzs létezik egymás mellett, nagyok és kicsik, horizontálisak és vertikálisak. Manapság sokkal több törzsnek vagyunk tagja, mint korábban: vannak, amelyekkel együtt dolgozunk, utazunk, bevásárolunk. Egy másik törzzsel politikáról vitatkozunk, megosztjuk a fotóinkat, ugyanazt a zenét szeretjük, vagy recepteket cserélünk. Egyre több eszközünk van tagságaink szervezésére és a többi taggal való kapcsolattartásra: Facebook és Xing, Twitter és Basecamp, e-mail és weblapok.

Godin elmélete szerint ezek a törzsek keresik a vezetőjüket. És belőlünk is lehet vezető. A legjobb, ha megalapítjuk a saját törzsünket. Hogy mi legyen a tárgy, a téma, a termék? Nézzünk mélyen magunkba, és kérdezzük meg, mihez van a legnagyobb kedvünk. Mi a legnagyobb szenvedélyünk? Mi lelkesít bennünk? Legyen éppen ez a törzsünk témája.

Annyira szenvedélyünk a csokoládé, hogy mindent tudunk róla, és szívesen továbbadnánk a tudásunk? Igaz volt ez Holger In’tVeldre is, ezért Berlinben csokoládéboltot nyitott, ahol drága kakaótermékeket árul. Az üzletet kiegészítette egy kávézóval, saját csokoládét is gyárt, és jelenleg könyvet ír a témáról. Korábban zenei újságíró volt, ma csokoládészakértők hada csoportosul köréje. Esete példa arra, hogy ez a gondolkodásmód nemcsak online üzleti modelleknél válik be, még ha az interneten rendszerint könnyebben működik is, ahogy a következő eset mutatja.

Van egy nagymamánk, aki nagyszerűen horgol, és van néhány merész tervünk, amelyet az idős hölgy meg tudna valósítani? Manfred Schmidt most ezzel keresi a kenyerét: „Oma Schmidt’s Masche” nevű honlapján halálfejes edényfogókat, szokatlan horgolt sapkákat, pólókat és tojásmelegítőket árul. Schmidt korábban építészként dolgozott. Mára ország-, sőt világszerte kiterjedt online rajongótábort szerzett termékeinek, ami a szűk célcsoportot figyelembe véve nem sikerült volna egy sarki bolttal.

Andreas Stamnitz mindig is szenvedélyesen szeretett másokat tanítani. Egy nagy német kiadó marketingfőnökeként sikeres volt ugyan, de gyötörte a gondolat, hogy legszívesebben önálló lenne, és valahol a felnőttoktatásban dolgozna. Most részmunkaidőre váltott, hogy felépíthessen egy online közösséget a coaching és szakmai továbbképzés területén.

Csak három példa Seth Godin elméletére, ami szerint az új gazdasági rend megjutalmazza, ha szenvedéllyel csinálunk valamit. „A törzsek lényege a hit: hit egy ötletben, egy közösségben. Hiszünk abban, amit éppen csinálunk? Minden nap? Úgy tűnik, hinni briliáns stratégia. Sokan tapasztalják, hogy ha már egyszer sokat kell dolgozniuk, sokkal nagyobb kielégülést jelent olyasvalamivel foglalkozni, amiben hisznek is, és amivel meg is tudnak mozgatni dolgokat, mintha egyszerűen csak minden hónapban felvennék a fizetésüket, és várnák a felmondást (vagy a halált).”

Ha Godinnak igaza van, akkor az élet túl rövid ahhoz, hogy utáljuk azt, amivel nap mint nap foglalkozunk. Túl rövid ahhoz, hogy pusztán középszerűt alkossunk. És szinte minden, ami manapság irányadó, megszokott vagy átlagos, az középszerű és unalmas is. „A vége az, hogy sok jó képességű ember azzal tölti a napját, hogy megvédje, amit csinál. Ősidők óta ugyanazt a terméket árulja, és megpróbálja megakadályozni, hogy vállalatát felfalják az újak. Mindez nagyon fárasztó lehet. A középszerű védelmezése felőrli az ember erejét” – mondja a szerző. Aki az Opelnál, a Karlstadtnál vagy egy napilapnál dolgozik, tudja, miről beszélek.

De mi a helyzet, ha attól tartunk, hogy a szenvedélyünk, a hobbink, az érdeklődési körünk túl egzotikus? Vagy éppen túl átlagos? Azaz, ha félünk, hogy a biztonságos középszerűt lecseréljük valami kiszámíthatatlan kalandra? Akkor a legjobb, ha úgy járunk el, mint Andreas Stamnitz, és szépen lassan, párhuzamosan valósítjuk meg az új üzlet ötletét, a honlapot, a boltot és a saját törzset. Észre fogjuk venni, mikor jött el az ideje, hogy feladjuk a régi munkánkat, és teljesen belefeledkezzünk az újba. De késznek kell lennünk arra is, hogy a bukást konstruktívan éljük meg, és tanuljunk belőle. „Nem kell mindenképpen igazunknak lennie. Tanuljuk meg, hogy ebben is rejlik erő, és használjuk ki!”– javasolja John Naisbitt (neves jövőkutató, a Megatrends bestseller szerzője, számos amerikai elnök tanácsadója) Mindset című könyvében. „Aki nem mer, az nem is nyer. Ha attól tartunk, hogy esetleg nem lesz igazunk, el fogjuk mulasztani azokat a lehetőségeket, amelyeket e különleges korszak nyújt.”

Másodsorban érdemes az internet legendás alakjának és a Wired magazin egyik megalapítójának, Kevin Kellynek az ezer rajongóról szóló elméletét is figyelembe venni. Eszerint ezer hűséges rajongó rendszerint elegendő ahhoz, hogy fenntartson egy művészt vagy egy kis üzletet. Kelly elmélete szerint egy hű rajongó magával visz három barátot a koncertre. Megveszi a drágább keménykötésű könyvet, és nem csak kattingat a szerző honlapján. Átutazza a fél várost, hogy éppen egy adott üzletben vegye meg azt a bizonyos csokoládét. És mindenekelőtt felerősíti a hatást, amikor elmeséli, milyen nagyszerű dolog rajongónak lenni – igen, épp a mi rajongónknak.

Azt jelenti, hogy legyen mindenki önfoglalkoztató kisvállalkozó, blogger, művész és csokoládéárus? Természetesen nem. A szervezetek az eddigiekhez hasonlóan igen fontosak, hiszen hatékonyak, képesek folyamatokat beméretezni és egyszerűsíteni. Ezután is szükségünk lesz szervezetekre. „A szervezetek teszik lehetővé, hogy komplex termékeket állítsunk elő. Megvan bennük a kellő erő és kitartás a piacon való megjelenéshez. Képesek nagy törzseket kiszolgálni” – véli Godin. De a szervezeteknek nem kell feltétlenül gyáraknak is lenniük – így nevezi Godin az olyan szervezeteket, ahol a főnök dirigál a beosztottainak. A rutinmunka, a standard folyamatok, a tömegtermék-gyártás csak hátráltatja a modern vállalatot, miközben az ilyen munkák jól kiszervezhetőek. „A jövő szervezetei okos, gyors, rugalmas, küldetéstudattal rendelkező emberekből állnak majd”– állítja Godin.

A törzsek szervezeteken belül is létrejöhetnek, olyan emberek körül, akik innovatív ötletekkel állnak elő. Vagy olyan munkatársak körül, akik képesek lelkesedésüket átragasztani a többiekre. Vagy egy olyan kolléga körül, aki nem egyszerűen csak az előírások szerint teszi a dolgát. Vagy akörül, aki nemcsak azon gondolkodik el, hogy mit várnak el tőle a főnökei, de azt is végiggondolja, hogy milyen célokat akarnak vele elérni, és hogyan tehetne ezeknek eleget. Egy vállalaton belül, a munkahelyünkön is felismerhetjük, hogy mi az, amiért valóban lelkesedünk, majd ezt másokkal megosztva, rajongókat szerezve közösen dolgozhatunk a céljainkért. Kell is, hogy így tegyünk, hacsak nem akarunk unatkozni, vagy nem akarjuk kockáztatni, hogy felmondjanak a középszerűségünk miatt.

Ez az élet nemcsak sokkal-sokkal könnyebben megvalósítható, mint korábban, hanem nagyobb valószínűséggel is érhetünk el sikereket és kiteljesedést.

Igazam van? Jó lenne tudni, hogy mi az, ami valóban boldogít minket. A kutatók újra és újra megállapítják, hogy meglepően tisztázatlan és megvalósíthatatlan elképzeléseink vannak arról, hogy mit jelent a boldogság, és hogy hogyan érhetjük el. A következő fejezetben ezt a kérdést vesszük közelebbről szemügyre a meconomy feltételeinek szempontjából.   

MITŐL LESZÜNK BOLDOGOK?

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

A boldogságkutatók adatbázisa

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Kíváncsiság, komfortzóna, munka és flow

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Összhangban a természettel?

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Honnan származik az énképünk?

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Hitelesség és külső észlelés

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Az individualizáció rövid története

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Patchwork identitás

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

MIRE VAGYUNK KÉPESEK?

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Most magunkon segítünk

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Lifehacking

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Hogyan hozhatunk létre valamit?

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Dolgozni csak pontosan, szépen?

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

GTD német módra

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Dekonstruált tudás és univerzális zsenik

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

A legjobb munkákat még ki sem találták

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Tanulás a Youtube-bal és az iTunes-szal

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Hogyan reagáljon az iskola, a szakképzés és az egyetem?

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Ami rosszul zajlik a német oktatásügyben

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

HOGYAN FOGUNK DOLGOZNI?

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Szenvedély és türelem

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

BrandMe – az önmarketing fontosságáról

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Tedd, amit szeretsz – szeresd, amit csinálsz

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Vállalkozva kimászni a válságból

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Hogyan lehetek már holnap globális vállalkozó

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Mennyi időnk marad megvalósítani álmainkat?

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

A mai, laptopos vállalkozók

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Vállalkozásalapítók generációja

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Üzleti terv a meconomyhoz

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Egyre nő a kreatív gazdaság jelentősége

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Menjek vagy maradjak?

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Lépést tartani a munka új világának követelményeivel

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Vigyázat, elmagányosodás! A coworking-megoldás

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Az önmegvalósítás csökkenő költségei

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

HOL AKARUNK ÉLNI?

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

MobileWe: tervek határok nélkül

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Digitális nomádok

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

A hely és az elégedettség kapcsolata

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Álomhelyek toplistája

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Az utazás mint életforma

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Kivándorlás a timeshift és a geoarbitrázs korában

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

A világ legmodernebb országa?

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Tanyából irodát!

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Város vagy vidék? Régi kérdés újragondolva

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Nyári lak, most

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

A ME-TŐL A WECONOMY-IG

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Szolidaritás a meconomy-ban

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Thinktank a kancellári hivatalban

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Új struktúrák a digitális őslakosoknak

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Életstílus-dizájn és felelősség: hogy illik össze e kettő?

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Participáció és etika

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Reformok a kreatívgazdaságért

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

A Facebook-generáció szociális állama

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Start-up Németország

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Az információ mint erőforrás

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

A weconomy

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Vissza a jövőből: lifehacking a hétköznapokban

A fejezet elolvasásához kérjük, vásárolja meg az e-könyvet.

Köszönetnyilvánítás a német kiadáshoz

Ralph Schüngelnek a lektorálásért, a kutatómunkában nyújtott segítségéért, a tények ellenőrzéséért és kritikus kérdéseiért. Christian Meiernek, Thomas Ramgénak és Thomas Hölzlnek, hogy elolvasták a kéziratot, és segítő észrevételeket tettek. Katrin Hoffmannak a borító tervezéséért. Torsten Berglernek és a NoMoreSleepnek a honlap tervezéséért, programozásáért és az e-könyvvel kapcsolatos stratégiai tanácsadásért. Karolina Leczkowskinak a verhetetlen szervezőkészségéért és csalhatatlan ízléséért. Dirk Mönkemöllernek a PDF-be szerkesztésért. Ügynökömnek, Thomas Hölzlnek, aki ügyesen és stratégikusan irányít jóban-rosszban. A Textunes csapatának - különösen Marlies Heblernek és Volker Oppmannak - azért, hogy velem együtt belevágtak ebbe a kísérletbe. Sandra Winklernek okos ellenvetéseiért, a professzionális szöveggondozásért és a pótolhatatlan tiszteletlenségéért. Mila Annick Albersnek a tartós perspektívaváltásért. 

Az alábbi személyek elmesélték, hogyan találják ki újra az életüket, vagy mi minden jut eszükbe a meconomyval kapcsolatos tézisemről. Mind kiválóan értenek szakmájukhoz. A könyben szereplő esetleges tévedések az én rovásomra írandók, nem az övékére: Chris Anderson (Wired), Simon Anholt (Policy Advisor), Klaus Eck (personal branding szakértő), Werner Eichhorst (Insitut für die Zukunft der Arbeit), Timothy Ferriss (szerző és vállalkozó), Tobias Fröhlich (teravolt.de), Wolff Horbach (Faktor G), Johannes Kleske (Tautoko), Bastian Kröhnert (strandschicht.de), Tim Leberecht (Frog Design), Kai Müller (stylespion.de), Timo Off (geistesblitz.de), Sunder Prakasham (GetFriday), Rolf Potts (szakíró és riporter), Volker Schriefer (szabadfoglalkozású controller), Sebastian Sooth (Hallenprojekt), Andreas Stamnitz (cégalapító), Florian Steglich (imgriff.com), Jürgen Schweizer (Things), Andrew Tuck (Monocle), Eric Weiner (könyvszerző és újságíró).

Irodalom

David Allen: Wie ich die Dinge geregelt kriege: Selbstmanagement für den Alltag (Piper 2008)

(Magyarul: Intézz el mindent. Bagolyvár Kiadó, 2005)

Kurt Andersen: Reset (Random House 2009)

Chris Anderson: Free (Campus 2009) (Magyarul: Ingyen! A radikális árképzés jövoje. HVG Kiadó, 2009)

Leo Babauta: The Power of Less (2009)

Alain de Botton: Die Kunst des Reisens (Fischer 2003)

The Pleasures and Sorrows of Work (Hamish Hamilton 2009)

Tom Butler-Bowdon: 50 Lebenshilfe Klassiker (MVG 2003)

Dan Clements & Tara Gignac: Escape 101 (Brainranch 2007)

Heike Faller: Wie ich einmal versuchte, reich zu werden (dva 2009)

Peter Felixberger: Deutschlands nächste Jahre (Murmann 2009)

Richard Florida: Who’s Your City?: How the Creative Economy Is Making Where to Live the Most Important Decision of Your Life (Basic Books 2008)

Holm Friebe & Thomas Ramge: Marke Eigenbau: Der Aufstand der Massen gegen die Massenproduktion (Campus 2008)

Malcolm Gladwell: Überflieger (Campus 2009) (Magyarul: Kivételesek. A siker másik oldala. HVG Könyvek, 2009)

Seth Godin: Tribes – We Need You to Lead Us (B&T 2008) (Magyarul: Törzsek. Te is lehetsz vezeto. HVG Könyvek, 2009)

Wolff Horbach: 77 Wege zum Glück (Graefe und Unzer 2008)

Richard Horne: 101 Things to Do Before You Die (Bloomsbury 2004)

A. J. Jacobs: Britannica und Ich (List 2006)

Jeff Jarvis: What Would Google Do? (Harpercollins 2009)

Rich Karlgaard: Life 2.0 – How People Across America Are Transforming Their Lives by Finding the Where of Their Happiness (Three Rivers Press 2005)

Guy Kawasaki: Reality Check (Portfolio 2008)

Martin Kihn: Asshole (Ullstein 2008)

Stefan Klein: Einfach glücklich (rororo 2004)

Georg Kneer, Armin Nassehi: Niklas Luhmanns Theorie sozialer Systeme (UTB 2000)

Charles Leadbeater: We-Think: Mass innovation, not mass production (Profile Books 2008)

Jens Uwe Meyer: Das Edison-Prinzip (Campus 2008)

John Naisbitt: Mindset (Hanser 2007) (Magyarul: A gondolkodás magasiskolája. Lexecon Kiadó, 2009)

Kathrin Passig & Sascha Lobo: Dinge geregelt kriegen – ohne einen Funken Selbstdisziplin (Rowohlt 2008)

Daniel Pink: Drive – The Surprising Truth About What Motivates Us (Riverhead 2009) (Magyarul: Motiváció 3.0. Ösztönzés másképp. HVG Könyvek, 2010)

Rolf Potts: Marco Polo Didn’t Go There (Travelers’ Tales 2008)

Siegfried J. Schmidt: Die Wirklichkeit des Beobachters, in: K. Merten, S. J. Schmid, S. Weischenberg: Die Wirklichkeit der Medien (Westdeutscher Verlag 1994)

Clay Shirky: Here Comes Everybody (Penguin 2008)

Werner Siefer, Christian Weber: Ich: Wie wir uns selbst erfinden (Campus 2008)

Werner Siefer: Das Genie in mir (Campus 2009)

Neill Strauss: Emergency (Harpercollins, 2009)

Nassim Nicholas Taleb: Der schwarze Schwan (Hanser 2008)

Twyla Tharp: The Creative Habit (Simon & Schuster 2006)

Gina Trapani: Upgrade Your Life (Wiley 2008)

Gary Vaynerchuk: Crush It! – Why NOW is the Time to Cash in on Your Passion (Harperstudio 2009)

David Weinberger: Das Ende der Schublade: Die Macht der neuen digitalen Unordnung (Hanser 2008)

Eric Weiner: The Geography of Bliss. One Grump’s Search for the Happiest Place in the World. Twelve 2008. (Magyarul: A boldog zarándok. Ulpius-ház, 2009)

További magyar nyelvű irodalom

David Allen: Bármire készen. Bagolyvár Kiadó, 2004

Chris Anderson: Hosszú farok. A végtelen választék átírja az üzlet szabályait. HVG Kiadó, 2007

Ulrich Beck: Kockázat-társadalom. Út egy másik modernitásba. Századvég Kiadó, 2003

Tom Butler-Bowdon: Értékteremtők – 50 mű a gazdaságról, gazdagodásról. HVG Kiadó, 2008

Seth Godin: Mi a bőgés? Ne tökéletes légy, hanem észrevehető. HVG Kiadó, 2006

Guy Kawasaki: Szabályok forradalmároknak. Bagolyvár Kiadó, 2010

Stefan Klein: A boldogság képlete. Laurus Kiadó, 2007

Daniel H. Pink: A megújult elme. HVG Könyvek, 2009

Alan Watts: A bizonytalanság bölcsessége, Édesvíz Kiadó, 1999, Budapest

Linkek

MUNKA

The Way We'll Work

Zukunft der Arbeit – Vom Arbeitnehmer zum Wissenszulieferer

Forget Gen Y: Gen X is Making Real Change

Karriereglück in der Wissensökonomie

Palomar5

Neustart in Zeiten der Krise

Gründen in der Krise

Maybe The Recession Wasn’t So Bad

Wie werden wir morgen arbeiten?

New York: Coworking als eines der 8 Top-Themen der Stadtentwicklung

Zukunftsforschung: Wie sich die Welt durch die Finanzkrise wandelt

Dear John, Thanks for the Layoff

Eureka! Recession Sparks Inventive Spirit

Die Revolution der Web-Eingeborenen

Home-Office erwünscht

Innovation Thrives Among German Firms, Though Hurdles Persist

How to Find Your Amazing Work

Selbstständigkeit: Im Alleingang durch die Krise

The iPhone Gold Rush

The Facebook Generation vs. the Fortune 500

Wirtschaftliche Bedeutung der Kultur- und Kreativwirtschaft

Anzahl der Selbständigen in Freien Berufen steigt kontinuierlich

How to Keep the Best of the Office Life as a Freelancer

Working just one hour per day – and the money comes rolling In

Vorurteile gegen den bevorzugten Arbeitsplatz. Studie zu Home Office

Wie wird die nachrückende GenY in Zukunft arbeiten?

Jobfrust – Jeder vierte Arbeitnehmer illoyal

Generation Y in the Workplace Explained

MOBILITÁS

Immer mehr Deutsche suchen ihre Zukunft im Ausland

Will Videoconferencing Kill Business Class Travel?

Travel full-time for less than $14,000 per year

Is the age of the Digital Nomad a farce? What does being a digital nomad mean to me?

Quality of Living global city rankings 2008 – Mercer survey

Money can buy happiness, if you spend it well

How to make your vagabonding experience more affordable

Is Vagabonding a smart career move?

HATÉKONYSÁG

Ziele verfolgen mit Spaß und sozialem Faktor

Why The Best Ideas Have Something Missing

U-Turn – Ab wann Leistung schadet

Why you should digitize 'everything'

Ultra-Simple 3-Step Productivity System for Getting Amazing Things Done

Outsourcing 2.0: Temporärkraft Internet

The Art of Radical Exclusion

How to Feel Like the Incredible Hulk

Diary of a Self-Help Dropout

What Kind of Self-Manager Are You?

The making chasm

Father of „Life Hacks“ Danny O'Brien

ÖNMEGVALÓSÍTÁS

Do Interesting Things

Up and away – Würden Sie Ihren Job aktuell wechseln?

Zeit für Neues: Die Krise einmal anders gesehen

Gut, danke!

On Freedom and What’s Coming:

Hard Times Are Jamming the Ashrams

Über freies Arbeiten und das digitale Erwachsenwerden

Alain de Botton: A kinder, gentler philosophy of success:

How to Do What You Love

The Generation M Manifesto

The Extraordinaries: Will Microvolunteering Work?

Wie man im Internet zur Marke wird

Personal Branding – Warum Sie zur Internet-Marke werden sollten

Gründen macht glücklich

How to quit and start your own business

Side Businesses You Can Start in Your Spare Time

The Importance of Monitoring Your Online Reputation

Downturn Presents Opportunity for Successful Business Innovation

Personal Brand Equity: What’s it worth?

Time for entrepreneurship

Neunjähriger schreibt iPhone App

Mom-and-Pop Multinationals

What is Ethonomics?

Breaking Through the Fear of Failure

Becoming Your Own Brand

TANULÁS

Lernen für morgen: Erstklassiges E-Learning kostenlos

In the Future, the Cost of Education will be Zero

Did You Know?

YouTube EDU Brings Free Education to the Masses

Hacking education: Google U

A szerzőről

Markus Albers szabadfoglalkozású szerző és szakkönyvíró, Berlinben él. A Monocle, brand eins, Die Zeit, GQ és AD lapok szerzője. Írásai megjelentek a Vanity Fair, a Spiegel, Stern, az SZ-Magazin és a Welt am Sonntag hetilapokban és folyóiratokban is. Az írás mellett új, nyomtatott és online kiadványokat fejleszt kiadóknak és ügynökségeknek. Előző könyve, a “Morgen komm ich später rein” (Holnap később jövök be) nagy visszhangot váltott ki Németországban.

IMPRESSZUM

ISBN 978-963-08-2482-8

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, fordításhoz illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz és feldolgozáshoz a kiadó előzetes írásbeli hozzájárulása szükséges.

Copyright © 2011 Markus Albers, Berlin

www.markusalbers.com
www.meconomy.me

A borítót tervezte Katrin Hoffmann
Fordította Fogarasi Ilona
Szerkesztette Pais Otília