A GLOBÁLIS GAZDASÁG
FÖLDRAJZI DIMENZIÓI

Modern regionális tudomány szakkönyvtár

Sorozatszerkesztő: LENGYEL IMRE

A GLOBÁLIS GAZDASÁG
FÖLDRAJZI DIMENZIÓI

Mészáros Rezső

és munkaközössége

A könyv megjelenését támogatták:

Széchenyi István Egyetem Regionális és Gazdaságtudományi Doktori Iskola

Szegedi Tudományegyetem Gazdaságtudományi Kar Közgazdaságtani
és Gazdaságfejlesztési Intézet

Szegedi Tudományegyetem Természettudományi és Informatikai Kar Gazdaság-
és Társadalomföldrajzi Tanszék

Szent István Egyetem Gazdaság- és Társadalomtudományi Kar Regionális Gazdaságtani és Vidékfejlesztési Intézete

Lektorálták: Blahó András és Horváth Gyula

A Modern regionális tudomány szakkönyvtár sorozatszerkesztője: Lengyel Imre

Tanácsadó bizottság: Enyedi György, Nemes Nagy József, Rechnitzer János, Varga Attila

Kiadja az Akadémiai Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.

www.akademiaikiado.hu

www.gazdasagiklub.hu

ISBN 978 963 05 9104 1

ISSN 2060–5536

Első magyar nyelvű kiadás: 2010

© Boros Lajos, Mészáros Rezső, Nagy Erika, Nagy Gábor, Pál Viktor, 2010

© Akadémiai Kiadó, 2010

A kiadásért felelős az Akadémiai Kiadó igazgatója

Felelős szerkesztő: Fehér Katalin

Olvasószerkesztő: Gilicze Gábor

Termékmenedzser: Sztáryné Benkő Krisztina

Arculatterv: Auth Design

Fedélterv: Markó Natália

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió-
és televízióadás, valamint a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

A SZERZŐKRŐL

Mészáros Rezső (1942) az MTA rendes tagja (2007), a Szegedi Tudományegyetem Természettudományi és Informatikai Kar Gazdaság- és Társadalomföldrajzi Tanszékének egyetemi tanára, volt tanszékvezetője. 1965-ben szerzett diplomát a József Attila Tudományegyetem biológia–földrajz középiskolai tanári szakán. 1991–1994 között a JATE TTK dékánja volt, 1994–2003 között a JATE és SZTE rektori tisztségét töltötte be. Tudományos munkássága széles körű. Kezdetben az agrárföldrajz és a faluföldrajz kötötte le figyelmét, de a területi kapcsolatok már akkor is erőteljesen megjelentek szemléletében és tanulmányaiban. Később kutatói érdeklődése a térszerveződés, a településfejlődés és kapcsolatrendszereinek regionális léptékű elméleti és gyakorlati kérdéseire irányult, különös tekintettel Hägerstrand „időföldrajz” elméletére. Más tudományterület művelőinek érdeklődését is kiváltották a kibertérrel kapcsolatos társadalom-földrajzi szemléletű megközelítései, elemzései és közleményei, amelyeknek főbb tételei e kötet egyes fejezeteinek is az alapját képezik. Az utóbbi években több munkája foglalkozik a társadalomföldrajz elméleti kérdéseivel, belső feszültségeivel, a globalizáció és a társadalomföldrajz összefüggéseivel.

Boros Lajos (1976) a Szegedi Tudományegyetem Gazdaság- és Társadalomföldrajz Tanszékének adjunktusa. Okleveles földrajztanárként és geográfusként végzett a Szegedi Tudományegyetem Természettudományi Karán 2001-ben, majd szociológusként 2009-ben. Ugyanebben az évben PhD fokozatot szerzett a Szegedi Tudományegyetem Földtudományok Doktori Iskolájában. Kutatási területei: városföldrajz, a társadalmi egyenlőtlenségekkel összefüggő térfolyamatok, valamint a társadalomföldrajz elméleti kérdései.

Nagy Erika (1968) a földrajztudomány kandidátusa (1998), 1994 óta az MTA kutatója, jelenleg az MTA Regionális Kutatások Központja Alföldi Tudományos Intézet Békéscsabai Osztályának tudományos főmunkatársa. MTA Ifjúsági Díjas, kétszeres Bolyai posztdoktori-ösztöndíjas, Magyar Állami Eötvös-ösztöndíjas, 1998-ig a Tér és Társadalom című folyóirat felelős szerkesztője volt. Óraadóként dolgozik a Szegedi Tudományegyetem Gazdaság- és Társadalomföldrajz Tanszékén, ahol részt vesz a Földtudományok Doktori Iskola munkájában is. Kutatási területei: a kereskedelem és a fogyasztás földrajza, az üzleti szolgáltatások és a tudás alapú gazdaság térfolyamatai, városföldrajz.

Nagy Gábor (1967) a földrajztudomány kandidátusa (1999), 1994 óta dolgozik az MTA RKK kutatójaként, jelenleg az MTA Regionális Kutatások Központja Alföldi Tudományos Intézet Békéscsabai Osztályának tudományos főmunkatársa, 2008 óta az Intézet igazgatója. MTA Fiatal Kutatói ösztöndíjas (1996–1999), Bolyai posztdoktori-ösztöndíjas (2004–2006). 2008 óta az MTA X. Osztálya Társadalomföldrajz Bizottságának titkára. Óraadóként dolgozik az SZTE TTIK Gazdaság- és Társadalomföldrajz Tanszékén, ahol részt vesz a Földtudományok Doktori Iskola munkájában. Főbb kutatási témái: területi egyenlőtlenségek mérhetősége, gazdasági földrajz, városföldrajz, információs társadalom földrajza.

Pál Viktor (1968) 2001 óta dolgozik a Szegedi Tudományegyetem Gazdaság- és Társadalomföldrajz Tanszékén, melynek jelenleg adjunktusa. 1992-ben végzett a József Attila Tudományegyetemen földrajz–történelem szakos tanárként. 1992-től 2001-ig a Juhász Gyula Tanárképző Főiskola Földrajz Tanszékének tanársegéde volt. 2006-ban PhD fokozatot szerzett a Pécsi Tudományegyetem Földtudományok Doktori Iskolájában. Fő kutatási területe az egészségföldrajz, emellett foglalkozik területfejlesztési, gazdaságföldrajzi, városföldrajzi kérdésekkel is. Számos, közoktatásban és felsőoktatásban használatos tankönyv és jegyzet szerzője.

ELŐSZÓ

Ez a könyv izgalmas vállalkozás eredménye. Kísérletet tettünk arra, hogy alapvetően társadalomföldrajzi nézőpontból és többnyire ne a szokásos megközelítéssel értelmezzük és mutassuk be a közelmúlt és napjaink globális gazdaságát. Vagyis az volt a célunk, hogy ne a „hagyományos” világgazdasági földrajzot írjuk meg, hanem valami mást, ami lehetőséget ad a földrajz új szemléletének és kapcsolódásainak beépítésére is. Erre kínált kiváló lehetőséget a globális gazdaság földrajzi dimenziói. Induló álláspontunk az volt, hogy a globális gazdaság olyan térbeli, szerkezeti, működésbeli, strukturális változatossággal és változékonysággal rendelkezik, amely alkalmas a földrajzi dimenziók feltárására. Továbbá lehetővé tesz mélyebb, szélesebb, többszintű területi elemzéseket, értékeléseket is, valamint a kapcsolódó területek (társadalom, környezet, kultúra, információ, tudás) érdemi bekapcsolását az elemzésbe és a mondanivaló egészébe. Természetesen a történéseket és a folyamatokat magától a világgazdaságtól nem lehet mereven elhatárolni. Kétségtelen azonban, hogy a különböző szakterületek között vita folyik a globális gazdaság–világgazdaság egymáshoz való viszonyát illetően. Aligha tagadható, hogy a kapitalizmus és a globalizáció fejlődéstörténete számos felfogásbeli, értelmezésbeli lehetőséget kínál, de úgy véljük nem feladatunk ilyen felületekre, irányokba kitérni.

Arra azonban szükséges felhívni a figyelmet, hogy sokasodnak a globális gazdaság és a világgazdaság széles körű megközelítései a hazai és a nemzetközi közgazdasági, regionális tudományi, geográfiai és még más kapcsolódó tudományterület szakirodalmában. Ez kétségkívül öröm, ami azonban sajnálatosan együtt jár azzal is, hogy az egyébként sem egyszerű fogalomrendszer még bonyolultabbá válik, ami a tisztánlátást tovább nehezíti, miután minden tudományterület a sajátját használja. Mégis ez a jó tendencia, mert ezáltal a világ gazdaságáról, egyáltalán a világunkról egyre többet megtudhatunk.

Hosszú idő óta jellemző, hogy az elméleti munkák mellett, mind a nemzetközi, mind a hazai szakirodalomban az ágazati jellegű elemzések, értékelések kapnak nagyobb hangsúlyt. Természetes, hogy az egyes ágazatok jellemzőinek, mozgásfolyamatainak értékelése nem nélkülözhető az adott ágazat leírásához. Hiányérzetet inkább az kelt, hogy a területiség nem kap sokkal nagyobb hangsúlyt a folyamatok, a változások elemzésében, bemutatásában. Holott a globális folyamatok mostanában különösen kínálják magukat ilyenfajta vizsgálatokra, hiszen markáns területi változások, súlypont-áthelyeződések is történnek.

Munkánk nem monográfia, az általunk meghatározónak vélt tényezők elemzését, értelmezését és bemutatását végeztük el. Ahol lehetőséget láttunk rá, a folyamatokra, a területi megjelenési formákra, a földrajzi sajátosságokra, a társadalmi és környezeti összefüggésekre is koncentráltunk, és megkülönböztetett figyelmet fordítottunk azokra a jelenségekre, körülményekre és tényezőkre, amelyek a 21. század első évtizedeiben fontosak, illetve fontossá válhatnak.

Könyvünket tananyagnak szánjuk a geográfus és a közgazdász mesterképzés, valamint a geográfus alap- és a földrajztanárképzés számára, de reméljük a hasznos kézikönyv szerepét is betölti majd, és az érdeklődő közvélemény figyelmét is felkelti.

Szeged, 2010. április

Mészáros Rezső

BEVEZETÉS

Mészáros Rezső

A 20. század második felében átfogó átalakulások indultak el a gazdaságban, a társadalomban, a kultúrában és még sok más területen. Új szemléletek, új minőségek, új megoldások születtek, váltak ismertté és terjedtek el. Az átalakulások bonyolult folyamatok voltak, amelyekbe új és új tényezők és szereplők léptek be. Ebben az átalakulási folyamatrendszerben a tudomány szerepe meghatározó volt.

Ismert, hogy a globális gazdaság fejlődését végigkíséri az információs és kommunikációs technológiák folyamatos és viszonylag gyors beépülése a gazdaságba, a gazdasági folyamatokba és azok világméretű irányításába. Ezek a technológiák segítették a szemléleti- szerkezet változtatási folyamatok végrehajtását is. Ennek következtében is új típusú, zömében multikulturális vállalatszervezeti formák, regionális integrációk alakultak ki (multinacionális és transznacionális társaságok, a pénzpiacok globális szerveződései, a nemzetközi árukereskedelem formái, Európai Unió, stb.). De más irányból megközelítve azt is mondhatjuk, hogy az információs és kommunikációs technológiák segítették a globális gazdaság új térbeli konfigurációinak kialakítását is, ugyanis egyre inkább megváltozott (megváltozni kényszerült) bizonyos gazdálkodási, vállalatszervezeti térszemlélet. A globális gazdaság főszereplői, irányítói nemcsak hagyományos térkategóriákban gondolkodtak. Jól követhető, hogyan változik a térhasználat, a globális térfelhasználás megközelítése, szemlélete, a végrehajtás módja. Az 1970-es években a fejlett ipari országok súlyos válságba kerültek: a földrajzi egyenlőtlenségek kiéleződtek, a fordista nagyipari központok hanyatlása és az új térformáló hajtóerők működése számtalan új, megválaszolandó térhasználati kérdést is felvetett. A posztfordita gazdaságot alakító nagy, szerkezeti változásoknak új társadalom- és településszerkezeti következményei voltak (Horváth 1999).

A térfelhasználás másik, igen jellemző új típusa figyelhető meg a világ népesedési és településhálózat-fejlődési folyamataiban. A 20. században a világ népességének rohamos létszámbeli gyarapodása nagy területi különbségekkel történt, ehhez a népesség területi mozgásfolyamatai is kapcsolódtak, és ennek egyik következménye volt a településrendszer és a településhálózat átalakulása. A Földön egy évszázada visszafordíthatatlan folyamat zajlik e téren. A 21. század elejére, az emberiség történelme során először a városokban lakók többségbe kerültek. De az igazi jelentőség nem a puszta számszerű többségében van, hanem abban, hogy a városoknak, elsősorban a globális nagyvárosoknak kiemelkedő a gazdasági, hatalmi, irányító, társadalomszervező szerepe.

Fontos körülmény azonban, hogy míg a modern városfejlődés a közelmúltig összekapcsolódott a gazdasági fejlettséggel (1950-ben a világ 15 legnépesebb városa közül 12 fejlett országban volt, Peking, Sanghaj, Kalkutta volt még listán a világ két legnépesebb országából). 2000-re viszont az európai nagyvárosok eltűntek a tizenötös listáról, és csak négy város (New York, Los Angeles, Oszaka, Tokió) képviselte a fejlett országokat. A gyors városnövekedés magyarázatának oka a fejlődő és feltörekvő országok urbanizációja, ugyanis ez nem egyszerűen megkésett városrobbanás, hanem olyan városfejlődés, amely számos vonásában eltér a fejlett országok városfejlődésétől: a falusi túlnépesedés tolt a városokba tömegeket; falu és város között nagy tömegű népességvándorlás jött létre; így a városok népességszáma gyorsan nőtt (Enyedi 2006). Közben a városverseny is egyre inkább nemzetközivé vált, az időzónák jelentősége is felértékelődött, megnőtt a megközelíthetőség szerepe, a hálózati gazdaságok térstrukturáló hatása is egyre fontosabbá vált, az innováció és a technológia térbeli terjedése és térformáló ereje döntési tényező ma már a globális gazdaság minőségi szintjein.

Mindez azt jelentette, hogy átfogó, mély és széles körű folyamattá erősödött fel 20. században a globalizáció. Tehát már lényegében a 20. század utolsó harmadában létrejöttek azok a technológiák, amelyek segítették a globalizáció terjedését, ágazati szélesedését, mélyülését. A globalizáció egyike azon fogalmaknak, amelyeknek térbeli folyamatgerjesztő hatásuk van. Általánosan elfogadott, hogy a globalizálódás folyamat, amely sokféle tartalmú és jellegű lehet. Ismert a kulturális globalizáció, a médiaglobalizáció hatása, következménye. A gazdasági értelemben vett globalizáció pedig valójában a világgazdaság mind több, egyre inkább valamennyi országára kiterjedő „szerves rendszerré” formálódásának folyamata (Szentes 2008). A globalizáció alapvető hordozói ma már nem a szuverén nemzetállamok, hanem a transznacionális vállalatok és a tőkepiacok, aminek a fejlett információs és kommunikációs technológia az alapja.

A globalizációval kapcsolatban a nézetek széles skálán mozognak. Ismertek a globalizáció ellenes mozgalmak nézetei és látványos akciói is, amelyek a kibertérben is megjelennek. Kétségtelen, hogy számos bírálat jelent meg a globalizációval kapcsolatban (mélyül a szakadék a szegények és gazdagok között, koncentrálódik a magánvagyon és a döntéshozatal, meghatározó a gazdasági termelés túlsúlya, a munkahelyek megszűnése, a helyi kultúra jelentősége egyre csökken, a környezetszennyeződés emelkedik stb.). Viszont a globalizáció kedvező hatásairól, legalább is látványosan, kevesebb szó esik. Pedig a globalizációnak köszönhető a korszerű információáramlás megvalósulása, a versenyképes gazdálkodási formák, az innováció térbeli terjedése, az egyes K+F tevékenységek globális alkalmazása, a munkaerő minőségének térbeli növelése, a kulturális felemelkedés támogatása, globális szociális, egészségügyi, oktatási, környezeti, biztonsági stb. problémák érzékelése, erőfeszítések a megoldásra.

A globalizációval, a globális gazdasággal is szoros összefüggésben van az információs társadalom felfogásrendszere, bár a jövőkép már számos ponton eltérő lehet. A fogalom interdiszciplináris, bár más-más tartalommal használják. A központi elemei, a tudás, az információ és az információs és kommunikációs technológiák felhasználása, azok elterjedése, ily módon a globális gazdasággal való összefüggései is nyilvánvalóak. Az információs társadalom kronologikus rendben értelmezhető, erősen történeti fogalom: egy társadalmi állapotra (minőségre) utal, amelyről egy előző állapothoz képest, különböző paraméterek vagy szempontok alapján kijelenthető, hogy az adott társadalom már „elérkezett” ide. De nincs közmegegyezés a változókat illetően, hogy mikor lehet egy országot „elérkezettnek nyilvánítani” (Z. Karvalics 2007). Társadalom-földrajzi nézőpontból kissé nagyvonalú ez a megközelítés. Az információs társadalom térbeli terjedése országon belül sem hullámszerű, nemcsak globálisan és regionálisan, országon belül is maradnak „fehér foltok”, és a terjedés is lehet szabálytalan térbeli alakzatú. Manuel Castells (2005) az emberi együttélés új módjának tekinti az információs társadalmat. Ez az új társadalmi együttélési forma akkor jön létre, ha a mennyiségi változások (a számítógépek, televíziók, tv-csatornák számának növekedése) minőségileg is megváltoztatják az emberek közötti társadalmi kapcsolatokat. A minőségi változás azt jelenti, hogy módosul a társadalmi együttélés addigi menete, míg végül is megváltozik a társadalom szerkezete, a teljes társadalom átalakul. Ennek az átalakulásnak az információs és kommunikációs technológia gyors fejlődése adja a „mozgató rugóját”, az anyagi alapjait pedig az új hálózati gazdaság képezi, ami nagymértékben globalizálódik. De az sem zárható ki, hogy egy új társadalmi egyenlőtlenségi rendszer alakul ki a technikai fejlettség magasabb szintjén.

Globalizációval és a globális gazdasággal összekapcsolódó problémahalmaz a környezeti veszélyek csoportja. Ezeknek a tényezőknek az eredete visszanyúlik a 20. századba, némelyiké még korábbra is. Tulajdonképpen az emberiség sorskérdéseinek egy jelentős köre is összefügg a természeti környezet romló állapotával. A Föld súlyos, rendkívül kedvezőtlen környezeti változások folyamatában van, és ha nem vált a termelés technológiájában, a felhasználás egyes módjaiban, akkor valószínűsíthetők a katasztrofális környezeti változások. A környezeti veszélyek körét sok tényező alkotja. Az emberiség számára egyre súlyosabb helyzetet teremtenek a környezetben okozott szennyeződések (lokálisan, regionálisan és globálisan egyaránt). A szennyeződéseket éppúgy okozhatja a gazdaság, például a levegő széndioxiddal történő szennyezésével, mint az ember egy olajszűrő eldobásával. A természeti adottságok kimerülése, kimerítése egy folyamat eredménye, de ez a folyamat nagyon felgyorsult, és miután egy-két tényezője (ivóvíz, termőföld, tiszta levegő) mással nem helyettesíthető, szinte megoldhatatlan feladatot jelent. Egyre inkább felvetődik a biodiverzitás helyzete, az ökológiai rendszerek állapota, és egyáltalán a környezeti fenntarthatóság problémaköre. Ehhez a kérdéskörhöz tartozik az energiafogyasztás is, amely a 20. században az életminőség egyik kifejezője volt (napjainkban is az). De az energiafogyasztás nagymértékben hat az ökológiai rendszerekre is. Aligha kétséges, hogy az emberiségre lesújtani készülő talán a legnagyobb veszély a globális klímaváltozás, amelynek kezdete vagy az azt előidéző gazdasági, társadalmi cselekvés már korábban elkezdődött.

Ha a globális gazdaság földrajzi dimenzióira tekintünk, jól érzékelhető, hogy mennyiféle területi egyenlőtlenség van a világon, nemcsak globális, hanem lokális méretben is. De azt is észre kell venni, hogy a tudomány 20. századi hatalmas méretű fejlődése szinte minden gazdasági ágazatban társadalmi előnyökkel is járó eredményeket hozott. Kétségtelen azonban, hogy ezekhez a javakhoz az emberek nagy tömegei nem jutnak hozzá. A kirekesztés és a hozzáférés (munka, információ, oktatás, egészségügyi ellátás, stb.) a globális gazdaságnak is nagy társadalmi összefüggésű területi problémája. Ez is része annak a problémahalmaznak, amelynek a végkicsengése az, hogy a globális gazdaság a 21. század kezdetére nagyon kényes egyensúlyi állapotba került.

Többnyire egyetértés van abban, hogy a globális gazdaság aktuális kérdései vagy szerkezeti, területi, ágazati problémái, belső feszültségei nem az elmúlt években kezdődtek. Lényegében 1945 után alakultak ki azok az alapvető működési mechanizmusok, struktúrák, irányítási szervezetek, formák, amelyek több mint fél évszázada meghatározzák, befolyásolják a világgazdaság működését, amely végül is nemzeti és nemzetközi szabályozások néha kusza szövevénye lett. Aligha tagadható, hogy ez a szabályozás még paradoxonoktól sem riad vissza, hogy mindenképpen megőrizze a világgazdaság lényegét: a globális, mozgékony, liberális piacgazdaságot. Ezt a lényeget az 1970-es években kezdődő nagy átalakulási folyamatok is megőrizték, sőt néhány vonását tekintve tovább fejlesztették.

Napjaink globális gazdasága azonban új kihívások előtt áll. Ezek a kihívások minden bizonnyal érinteni fogják az eddigi gazdaságfilozófia néhány tételét, esetleg szemléleti alapokat, működési mechanizmusokat, szervezeti formákat is. A mai globális gazdaság már olyan képződmény, amelyre már-már talán illik, hogy az egyben egyféle világszemlélet is. Működési mechanizmusai, reflexiói, szereplői olyan sok egymásra ható, bonyolult, szerves gazdasági, társadalmi és térbeli (környezeti?) rendszert képeznek, amelybe egyre körülményesebben „férnek bele” a 21. század realitásai. Hiába gondoljuk, kezeljük evidenciaként, hogy a globális gazdaság napjaink valósága, mindennapi életünk szerves része, ami alapján joggal lehetne feltételezni, várni, hogy végre ez a globális gazdasági rendszer képes lesz a szükséges mértékű és kellően gyors változásra. Egyre tisztábban látszik, hogy a 21. század első évtizedének globális gazdasága a jelenlegi működési mechanizmusaival, felépítésével, szemléleteivel egyre kevésbé tud eleget tenni még a század első fele előtt álló gazdasági és ebből következő társadalmi, környezeti és térbeli követelményeknek. Ezt a konfliktushelyzetet sokan látják. A szakértők és a döntéshozók egyre szélesebb köre is felismeri. Sokasodnak a különféle javaslatok is. Csak a reagálási készség tűnik lassúnak. Mintha ebben még akadozna a globalizáció kialakulása.

A TÉRBELISÉG ALAPJAI
ÉS NÉHÁNY MEGJELENÉSI FORMÁJA

1. ALAPKATEGÓRIÁK, ÖSSZEFÜGGÉSEK, PÉLDÁK

Mészáros Rezső

Ha közel akarunk kerülni a világ folyamatainak megismeréséhez és megértéséhez, ha meg akarjuk érteni a globális gazdaság belső viszonyait, területi kapcsolatrendszereit, egyszóval a lényegét, akkor nem mellőzhetjük, hogy néhány általános alapfogalmat, néhány ezzel kapcsolatos alapvető összefüggést megismerjünk. Még akkor sem, ha látszatra elegendőnek tűnik, ha értjük, hogy a gazdaság világtérképe, és ezzel együtt a folyamatok is változnak. Hogy hagyományos ipari régiók helyett újak jöttek létre (és az ún. „hagyományos” ipari régiókon belül jelentős átalakulási folyamat zajlik még mindig). Hogy a világ fejlődését alakító csúcstechnológiai komplexumok kialakulása és tartós működése volt megfigyelhető kezdetben az Egyesült Államokban, de ami azután nem terjedt szét az egész globális gazdaságban. Hogy globális pénzügyi és vállalati kontrollfunkciók kialakulása, erőteljes fejlődése inkább a globális városokhoz köthető, amelyek létrejöttét jelentős mértékben segítette, hogy a tőketulajdon és funkció szétválásával a nagyvárosokban vált lehetségessé a tőkefunkció kiterjedt gyakorlása. De még akkor sem mellőzhetjük a térbeliség alapjainak ismeretét, ha számos egyéb hasonló lényeges, területi átrendeződéssel is járó fontos történésről vélekedünk úgy, hogy jól értjük, jól értelmezzük.

Azokat a fogalmakat vagy talán pontosabban kifejezve alapkategóriákat, amelyek tárgyát képezik ennek a fejezetnek, szinte minden tudományterület alkalmazza. Ezek olyan, többnyire önmagukban is általános kategóriák, amelyeket az adott tudományterület tölt meg a maga tartalomvilágával. A nevezett kategóriák: a tér, a hely és a lépték (arány, scale), de közvetve ide kell sorolni az időt is, amely többnyire nem önmagában, hanem az adott kategóriával kapcsolatos történésben létezik, értelmezhető.

Talán felmerülhet a kérdés, hogy egy ilyen, nem kifejezetten elméleti jellegű munkában mi lehet még a célja, mi a jelentősége e kategóriákkal (és összefüggéseikkel) kapcsolatos elméleti fejezetnek, holott tudnivaló, hogy ezeknek a témaköröknek szinte könyvtárnyi a szakirodalma, gondoljunk csak például Nemes Nagy József 2009-ben megjelent „Terek, helyek, régiók” című alapművére. Ez a tény aligha vitatható, de szeretnénk remélni, hogy az is helyénvaló okoskodás, hogy itt összefogottan adunk áttekintést ezekről a kategóriákról, a legfontosabb kérdésekről, összefüggésekről. A hivatkozások úgyis terelni fogják az érdeklődőket a szakmai mélységek felé, amelyek a fent említett könyvben és más munkákban benne vannak.

1.1. A tér

Hosszú oldalakat töltene meg annak a bemutatása, hogy az egyes tudományterületek hogyan közelítenek a térhez. A tudomány létrejöttének és differenciálódásának korszakaiban a térproblematika mindenkor a kérdések kérdése volt (talán mindig az is marad). Tudjuk, hogy a tér fogalmát sok megközelítésből vizsgálták, és a fogalom feltárásában a klasszikus tudományok, illetve tudományterületek játszották a legnagyobb szerepet, úgymint a filozófia és a matematika, de később a térfeltárás vonatkozásában is felzárkózott hozzájuk a fizika.

Mostanában már nagyon sokféle térfogalom használatos, pontosabban nagyon sokféle térfogalmat ismer a különféle szakirodalom. Csak példaként: Nemes Nagy József (2009) idézi A. Gergely Andrást, aki 32 térfogalmat használ, Meggyesi Tamás pedig 7 jelentéstartalmat sorakoztat fel. Érdemes megemlíteni, hogy Meggyesi szemléletében a hét tér között helyet talál a földrajzi és regionális tér és a táj, mint tér is. Annak bemutatása is terjedelmes lenne, hogy miként változtak modellalkotások, és tágult a világszemlélet ebben a tekintetben. Rendkívül érdekes azt észlelni, hogy a térszemlélet hogyan telepedett meg egyre szélesebb és szélesebb körben – annak ellenére, hogy tudjuk: a filozófia, a matematika és a fizika tudománya segítette leginkább a térfogalom fejlődését.

A földrajztudomány egyike azon tudományterületeknek, amely ezeket a kategóriákat nem nélkülözheti. A geográfusok a tér fogalmát nem önmagában tanulmányozzák, hanem az általuk vizsgált jelenségek vonzatában, tulajdonképpen a tér részét képezi a világ meghatározásának. Nemigen van más olyan empirikus tudományterület, amely lehetővé tenné, hogy a tér mind világszemléletében, mind önmeghatározásában olyan központi szerepet kapjon, mint a földrajztudományban.

A térről való gondolkodások, elmélkedések több könyvtárt megtöltő eredményt hoztak, és ezek a kutatások ma is folynak. Koncepciók, rendszerelméletek halmaza áll rendelkezésünkre, ezért azt kijelenteni, hogy ez vagy az a térelmélet a legjobb, bátorság vagy ízlés kérdése. Fontos azonban tércsoportok, tértípusok bemutatása, mert a földrajz, és hozzá kell tenni, hogy a közgazdaságtudomány is (például a világgazdaság elemzése kapcsán) a tértípusok széles körével kerül kapcsolatba. Érdemes megjegyezni, hogy a közgazdaságtudomány is ma már egyre inkább használja a teret, de ez nem volt mindig így. Lengyel Imre találó kifejezésével élve a közgazdaságtudományban a tér „felfedezése” az 1990-es évek elején kezdődött. Ez idő tájt került a tér az érdeklődés előterébe, amikor az országon belüli, gazdaságilag is jól definiálható területi egységek, a régiók váltak az elméleti és a gyakorlati vizsgálat tárgyává. Továbbá a közgazdasági Nobel-díjas Paul Krugman széles körű elméleti munkássága során a tér fontosságának felismeréséhez jutott el. Mint ahogy ez történt Michael Porter esetében is, akit Krugmantól eltérő gondolkodási pálya vezetett el ahhoz a felismeréshez, hogy a versenyelőnyök mindig az adott hazai térségi bázisból meríthetők, tehát a helyi tényezők jelentősége döntő lehet a vállalatok nemzetközi, illetve globális versenyében. Lengyel Imre idézi Krugman megfogalmazását: a tér a közgazdaságtan utolsó feltáratlan határvidéke (Lengyel 2009). A geográfiában pedig a tér alapkategória. Lényegében ez az egyike azon sajátosságoknak, amelyek tudományterületünk lényegét képezik.

A tér a legalapvetőbb értelmezésben egy fizikai, földrajzi távolságra, kiterjedésre utal. A térnek világ megértésében betöltött szerepe mindig meghatározó volt, de bizonyos hangsúlyeltolódások mindenkor érzékelhetők. Kant híres térfelfogása (a tér az emberi tudás olyan veleszületett előfeltétele, ami lehetővé teszi a tényleges világ megismerését) az euklideszi geometriára épült, amit Bolyai János megdöntött, de Kantnak a tér ténylegességén kívüli jellegére vonatkozó érvei még ma is a tudományos eszmecserék homlokterében állnak. Ezzel összefüggésben, de ettől függetlenül is (a világ megértésében betöltött szerep szempontjából) legalább három meghatározása van a térnek: az abszolút tér, a relatív tér és metaforikus tér.

Az abszolút térben területi egységek vannak, amelyeket lehet mérni és érzékelésünktől, felfogásunktól függetlenül léteznek, tehát valósak. Ez a tér alkalmas arra, hogy földrajzi tulajdonságokkal, sajátosságokkal (közvetve tevékenységi formákkal, folyamatokkal) töltsük meg. Néha erre a kartográfiai tér is utal mérföldekben, kilométerekben. Valójában az abszolút tér egy külső adottság, amelynek semleges diszkurzív (következtető) jelentése van.

A relatív teret az emberek a kultúrájuk, a számukra rendelkezésre álló technika és technológia alapján érzékelik. Tehát a relatív tér esetében a tér érzékelése a meghatározó tényező.

A metaforikus tér valójában új „képződmény”, a tudományos-technikai fejlődés eredménye. Lényegében a virtuális valóság egy megjelenési formája a metaforikus tér (kibertér vagy virtuális tér). Annak ellenére, hogy metaforikus tér „a földi dimenzióban” nem létezik gazdasági, társadalmi szerepe, hatása egyre fontosabb.

Warwick E. Murray (2006) véleménye szerint úgy érdemes gondolkodni a térről, hogy legyen valami fontos mondanivalónk a világ megértéséhez. Ebben a megközelítésben az abszolút tér olyan területekből áll, amelyek megszámlálhatók, megmérhetők, alkalmasak arra, hogy a geográfiák jellemzőit befogadják. A relatív teret az emberi tevékenység és tapasztalat hozza létre. A metaforikus tér pedig nem kötődik semmilyen területi egységhez, csak a virtuális valóságban létezik.

A tér felosztását más gondolati pályákon is sikerrel el lehet végezni. Azt lehet észrevenni, hogy az egyes felosztásokban (különösen a részletekben) sok az átfedés az elnevezéseket illetően, de szemléletben, a magyarázatokban bizony gyakran vannak kisebb-nagyobb eltérések, amelyek nehezítik a megértést. Széles körben használják Nemes Nagy József nézet- és tipizálási rendszerét (Nemes Nagy 2009), ám a térfelfogások sokféleségét mutatja, hogy még e kötet szerzőinek térrel kapcsolatos álláspontja is többféle.

Nemes Nagy József lényegében három markáns teret különít el: az objektív teret (benne a külső és a belső teret), az észlelt teret (benne a mentális teret) és a virtuális teret.

Az objektív terek valójában tartalmukban nem sokban különböznek a fentebb említett abszolút tértől. Talán annyiban, hogy az abszolút tér tágabb, fizikai jellemzőket fontosnak tulajdonító kategória, míg az objektív tér elsősorban társadalmi meghatározottságú. Az objektív terek, miután sokféle tevékenységi formáknak adnak helyet, térkitöltési lehetőséget, különböző osztályokba vagy csoportokba különíthetők. Nemes Nagy József belső, külső, részben gazdasági, észlelt, mentális és virtuális tereket sorakoztat fel.

Meglepő és gondolatébresztő a külső és belső terekről kialakított nézete. A regionális tudomány szempontjából kiemelt jelentőségűnek tartja azt a momentumot, hogy a társadalmi szférákhoz elméleti alapon, illetve az elemzés és a térszemlélet szempontjából sajátos térértelmezések kapcsolódnak, amelyek fő csomópontjai: a társadalomnak a földi térhez lokalizált külső tere és az egyes társadalmi szférák belső terének megkülönböztetése.

„A lokalizált elemekből álló, a földi térhez kötött külső terek sokaságával az atlaszok térképlapjain találkozhatunk. A társadalomföldrajz térkategóriáira jellemzően a külső térhez kötöttek (lásd Berényi 1992 szociálgeográfiai fogalomtárát), a térképet szokás a földrajz „nyelvének” nevezni (Harvey 1969). Az ágazatok térbeli vizsgálata egy-egy viszonylag homogén társadalmi részterületnek a földrajzi térben (térképen) meghatározott módon lokalizált társadalmi-gazdasági szereplői, intézményei, szereplői, folyamatai egyenlőtlenségeinek és rendezettségének – például zónák és szintek szerinti viszonyának – vizsgálatát, majd több ágazat vizsgálatba vétele esetén összehasonlítását jelenti. […] Míg a népesség, a társadalmi objektumok lokalizációja magától értetődő, a nem anyagi jellegű társadalmi elemek – a tőke, a szellemi értékek – egyértelmű helyhez, területhez kötése gyakran ütközik nehézségekbe, azaz bizonyos társadalmi szférák belső tere csak közelítésekkel vetíthető a külső térre. A szellemi tartalmak esetében – szemben a társadalom anyagi, tárgyi elemeivel – a lokalizáció momentuma nem közvetlen, hanem közvetett. Felrajzolhatók ugyan vallások, ideológiák, szokások, szellemi innovációk elterjedési térképei, de ezek tulajdonképpen e szellemi tartalmakat hordozó csoportok, társadalmak, illetve az őket megjelenítő objektumok (például régészeti emlékek) térképei, ezekre utal a gyakran emlegetett „A hely szelleme” fogalom is. […] Mindazok a társadalmi területek (ágazatok), amelyekről az előzőekben említést tettünk, térjellemzőket mutatnak anélkül is, hogy a földrajzi térhez kapcsolnánk, arra vetítenénk őket. Ezért nemcsak szimbolikusan, hanem a szó eredeti jelentése szerint is beszélhetünk társadalmi, gazdasági, politikai stb. térről, anélkül is, hogy a társadalom, a gazdaság, a politika földrajzát értenénk rajta. Az egyes társadalmi szférák belső tereinek tartalmát és egyben sajátos – a külső terektől elválasztó – jegyeit legjobban azzal érzékeltethetjük, ha kiemeljük a működésük lényegét meghatározó karakteres fogalompárokat, értékduálokat. Minden társadalmi tértudományi kutatás számára az igazi kihívást a külső és belső terek összekapcsolása jelenti. Ez tulajdonképpen egyetlen alapkérdést vet fel: miként hat az adott szféra szereplőire, elemeinek földrajzi (külső térbeli) elrendeződése, elhelyezkedése a belső térbeli viszonyokra, kapcsolatokra, illetve fordítva: a belső térbeli sajátosságok, hasonlóságok, a szegmentáltság, a kooperáció hatnak-e a külső térbeli rendre, például földrajzilag egymáshoz vonzzák-e, vagy netán taszítják a vizsgált elemeket. […] A világgazdaság „térbeli” működése is minden bizonnyal csak kettős közelítésben tárható fel, bemutatva a kétfajta tér egymásra épülését, kapcsolódásait” (Nemes Nagy 2009: 92–96).

Sokan nem látják értelmét annak, hogy a világról lehetséges önálló gazdasági térben gondolkodni. Mások éppen ellenkező véleményen vannak. Felfogásuk szerint ez lehetővé teszi az olyan általánosítások kidolgozását, amelyek a földrajzi tényezőknek a gazdasági tevékenységre gyakorolt hatásaira is utalnak. A gazdasági tér által megjelenített térbeli és gazdasági kölcsönhatások hasznos iránymutatóként szolgálhatnak a valós helyek valós kérdéseinek vizsgálatában. A multinacionális vállalatok térbeli terjedése, hatása a globális gazdaságra jó példa lehet az új típusú, területileg nem folytonos, de az egyes tevékenységet illetően összefüggést mutató gazdasági tér kialakulására is. Különösen ezt a látásmódot sugallja John H. Dunning (1993). De a gazdasági tér fogalma kiterjeszthető olyan kérdésekre is, amelyek nem közvetlenül a gazdasági tevékenységgel, hanem az emberi tevékenység relatív elhelyezkedésével foglalkoznak. Ennek kapcsán merült fel, hogy talán valósabb, pontosabb a társadalmi-gazdasági tér fogalom használata, amely a társadalmi és gazdasági kapcsolatok által definiált tér. A térnek az a típusa, amelyben a belső jellegzetességeken van a hangsúly, amelyben rendkívül fontos szerepet kap a hely, illetve annak relatív helyzetéből adódó értéke, amit a helyzet fejez ki. A hely-helyzet megkülönböztetés a társadalmi-gazdasági térben az a konkrét földrajzi kifejezés, amely megmutatja az abszolút és a relatív tér közötti különbséget, és ráirányítja a figyelmet a különbség geográfiai jelentőségére. A gazdasági tér másféle megközelítése is ismeretes. Sőt felvethető, hogy a globalizáció közepette, a nemzetközi együttműködések keretében működő folyamatokban létrejönnek olyan mozgékony, „szabálytalan” gazdasági terek is, amelyek felé eddig kevés figyelem fordult. Ilyenek például a transznacionális vállalatok „globális” vállalati terei, illetve az általuk érintett országban kialakított, hozzájuk kötődő „belső” gazdasági terek.

„Michael Porter (1998) kulcscikkében érdekes paradoxont vet föl a gazdasági tér újraértelmezésével kapcsolatban. A kibertér korszakában már nem versenyelőny a vállalat földrajzi elhelyezkedése, hiszen a nyitott világpiacok, a gyors szállítás és a nagy sebességű kommunikációs formák lehetővé teszik a vállalatok számára, hogy bármit, bárhonnan, bármikor beszerezzenek. Ennek a megállapításnak azonban látványosan ellentmond az a tény, hogy mégis nagyobb valószínűséggel találkozhatunk nagy kibocsátású autógyárakkal Németországban, vagy divatos cipőket előállító vállalatokkal Olaszországban, mint bárhol másutt a világon. Napjaink világgazdasági térképét ma a klaszterek alakítják… A klaszterek különböznek a szimpla vállalati hálózatoktól. A különbség abban nyilvánul meg, hogy nem csupán földrajzilag egymáshoz közeli vállalatok összekapcsolódásáról van szó, hanem minden olyan állami és egyéb szervezet – így egyetemek, ügynökségek, kereskedelmi szervezetek (vertikálisan integrált helyi ellátási láncok) – be van vonva a hálózatba, amelyek közvetett vagy közvetlen módon hozzájárulnak az értékteremtés folyamatához.” (Szabó-Hámori 2006: 75).

A társadalomföldrajzban és más társadalomtudományban is szívesen határolnak el társadalmi teret. Dusek Tamás (2004) társadalmi téren az emberi tevékenységnek területi koordinátákkal azonosítható, a földrajzi fokhálózattal is meghatározható külső terét érti. Azzal együtt, ami ebben a térben benne van: emberek, az emberek közösségeinek térbeli jellemzői, a hozzájuk kötődő anyagi és szellemi jegyek. De elismeri, a társadalmi térnek még nagyon sokféle értelmezése lehet. Meg lehet közelíteni az emberi tevékenység oldaláról (a társadalom hatása a földrajzi térre). Meg lehet közelíteni a tér „oldaláról” (fizikai tér, kibertér – ez esetben is a hatásmechanizmusok a fontosak). Meg lehet közelíteni a filozófia szempontjai szerint, és sok egyéb részletkérdésben. A társadalmi tér tulajdonképpen állandóan változó funkcionális térfelület, amin az emberiség múltja, jelene, jövője történt, zajlik és következni fog.

Különös tér az észlelt tér. Az észlelt terek kapcsán Nemes Nagy József úgy fogalmaz, hogy „sajátos tereket nemcsak a térelemek minőségi különbségei vagy a különböző matematikai módszerek kreálnak, hanem a terek észlelése, az észlelő maga is” (Nemes Nagy 2009: 99). Ezek a terek széles körű, alapvetően az érzékszervek által szerzett információk segítségével „létrehozott” terek, amelyek végül is kapcsolatba hozhatók a mentális terekkel, amelyek szintén érzékelésből származó terek. De erre a térkategóriára inkább a „gondolati emléktér” megfogalmazás illik.

Az előbbi térrel csaknem hasonló jellemzőket, tulajdonságokat mutat a viselkedési tér, amely szintén az érzékeléssel van összefüggésben, de ez esetben alapvetően inkább a távolsággal. Az emberek által érzékelt távolságok nem egyenlők a térképen feltüntetett távolságokkal. A dolgok távolságával vagy közelségével kapcsolatos érzékelést sok tényező befolyásolja: kis méretű tér esetében elsősorban a terület személyes ismerete, de általában a várakozás, félelem, a stressz, az unalom pszichológiai hatásai és egyéb szubjektív, sőt biológiai tényezők is. Ezek az „érzések” hatással vannak az ember térbeli viselkedésére. Az emberek évekig előnyben részesítenek, vagy elkerülnek bizonyos utakat, mert úgy érzik, hogy az jó, vagy rossz. Tehát az a tér, amelyekben az emberek élnek és mindennapi döntéseiket hozzák, nem azonos azokkal az objektíven meghatározható elméleti terekkel, amelyek tércsoportokba sorolhatók.

Talán érdemes megemlíteni, hogy az embernek erre a tulajdonságára több tudományterületen külön irány fejlődött ki. A földrajzban a viselkedési földrajz, amelynek szemléleti fő tétele az, hogy az emberek úgy reagálnak a környezeti hatásokra, ahogy azokat érzékelik és értelmezik. A viselkedési földrajz két tényt ismer fel, egyrészt azt, hogy az ember egyén térbeli viselkedése és döntéshozatala hiányos és eltorzult információkon alapszik, másrészt pedig azt, hogy az emberi pszichikum összetettsége olyan döntésekhez és viselkedésekhez vezet, ami elméletileg talán nem optimális, de az adott pillanatban az egyén számára legkedvezőbbnek tűnik. A viselkedési tér szerkezetébe és tulajdonságaiba, a mental map (kognitív térkép) ad betekintést. Általában a kognitív térképek kísérlik meg grafikusan megjeleníteni az egyén saját környezete térszerkezetének az értelmezését. Már csaknem fél évszázaddal ezelőtt voltak kísérletek arra, hogy az emberek városi térérzékelését úgy tanulmányozták, hogy arra kérték őket, rajzolják papírra térképszerűen emlékezetüket a városról, ahol élnek. A rajzbeli (grafikus) megjelenítési képességek és stílusok széles skálája mögött majdnem mindig fellelhető volt legalább öt térelem: a nevezetességek, a parkok, a kerületek, a csomópontok, a közlekedési akadályok. Az utóbbi években a mental map alapján történő viselkedési térmeghatározások sokkal árnyaltabbak, technikailag lényegesen fejlettebbek lettek. Bár kétségtelen, hogy a mental map-ek manapság jórészt inkább már csak kuriózumok, vagy illusztrációként szerepelnek.

A viselkedési tér egy igen különös és ritkán használt formája, típusa az időföldrajzi tér. Az elnevezés kissé talán meglepő, de kétségkívül némi magyarázatra szorul. Látszatra léteznek közvetlenebb megközelítések is a viselkedési tér más formáinak feltárására. Ilyen eset akkor áll elő, amikor egy csoport ember a mozgása közben térbeli választások problémájával szembesül. Egy csoport, vagy akár egy ember napi tevékenysége hogyan valósul meg, eközben milyen téralakzatokkal és időproblémákkal találja magát szemben. Egy híressé vált, nagyformátumú megközelítés az időföldrajz, amelynek koncepcióját az 1960-as, 1970-es évek közepén a svédországi Lund egyetemén Torsten Hägerstrand és munkatársai alkották meg. Az elmélet lényege az, hogy az egyén mozgását térben és időben együtt vizsgálja, figyelemmel kíséri, és a mindenkori térbeli helyzeteket (tehát az adott tereket) elemzi. Az időföldrajz készítői már a koncepció készítésének első szakaszában felismerték, hogy munkájuk konkrétan nem kapcsolódik a viselkedési terekhez. Elvetették az időfelhasználás és az emberi tevékenység tanulmányozásában a viselkedéstani felfogást (ezért is támadták az elméletet, mert mint emberi tevékenység mégis kapcsolódik ahhoz). A fő tétel, amelyre az időföldrajz épül, hogy a tér és az idő között közvetlen kompromisszum van, hiszen időre van szükségünk, hogy legyőzzük a teret (a távolságot). Minél több időt tölt el az egyén az egyik helytől a másik helyig való mozgással, annál kevesebb ideje marad arra, hogy valamely másik helyen több időt töltsön el olyan tevékenységgel, amely produktív, vagy egyéb személyes céljait szolgálja. És ez fordítva is igaz: minél több időt kell valakinek egy helyen eltöltenie (például otthon vagy a munkahelyén), annál kevesebb hozzáférési lehetősége van más helyekhez. Ennek az egyszerű megfigyelésnek igen nagy jelentőségű következményei vannak a napi tevékenység térbeli megjelenési formáiban, eloszlásában, de akár az ellátás- és szolgáltatástelepítés szempontjából is.

Az időföldrajz olyan modellre épül, amelyben minden létező szerves, szervetlen, emberi és művi dolog tér-idő összefüggése ábrázolható utakként vagy (tér)pályákként, amelyek mindig ott kezdődnek, ahol a dolgok létrejöttek (születtek vagy termelték), és mindig addig léteznek, ameddig meg nem szűnnek.

Az időföldrajz kezdetben egyszerűnek tűnő, de teljességében valójában bonyolult elmélet. Kétségtelen, hogy az erőforrások felhasználásának kevés elmélete fordított ilyen egyértelmű figyelmet arra, hogy az emberek térben és időben léteznek, és e tevékenységük mozgékonysága közvetlen kapcsolatban van ezekkel a dimenziókkal. De az is könnyen észre vehető, hogy az időföldrajz később erősen eltolódott egy általános társadalomelmélet felé.

Helen Couclesis (1992) felvetette, hogy tapasztalati tér elnevezéssel is érdemes elkülöníteni egy tércsoportot. A tapasztalati tér olyan tér, pontosabban az a tér, amelyet az emberek még azelőtt tapasztalnak, mielőtt az bármely tudományos elemzésen keresztül ment volna. Magába foglalja a tér értelmezésének összes, még eddig nem elemzett vagy nem kimondott formáját, beleértve a tér mindennapos, gyakorlati szempontú megértését is. A tapasztalati tér magában foglalja továbbá azokat a tereket is, amelyeket a neveltetés, a vallási és hitélet, valamint a képzeletvilág ad. De ide sorolhatók az arányokból, az egyensúlyok érzékeléséből, az esztétikumokból származó terek is.

A térelemzések, térértelmezések között az utóbbi két-három évtizedben egyre erőteljesebbé vált egy új térkategória: a kibertér (cyberspace) vagy virtuális tér. Bár a kötet utolsó fejezeteiben sok összefüggésben lesz szó kibertérről, mint sajátos teret, ebben a fejezetben is be kell mutatni.

A bemutatást célszerű azzal az alapkérdéssel kezdeni, hogy melyik a helyes fogalom, a kibertér vagy a virtuális tér? A két szó csak jelzős szerkezetben használatos. Az alapprobléma mindkettővel az, hogy a mai, még pontosan nem ismert világunkra alkalmazott ókori szavakról van szó. Lényegében mindenki úgy használja, ahogy akarja, de azért már vannak „beállt” szóhasználatok: virtual community, cyberculture. Sőt ma már a „kiber” szó többnyire jelzős szerkezetben fordul elő a közhasználatban: kiberkávézó, kiberbár, kiberkönyvtár, de vannak virtuális világok (számítógépes játékok) stb.

Egyébként a „kiber” (cyber) hajózást, navigálást jelent, amelyet saját magunk által irányítottan végezhetünk a térben. A „virtuális” szó eredeti jelentése elképzelt, nem valódi, látszólagos. Ebben a megközelítésben a térnek azt a tulajdonságát jelenti, hogy a teret kialakító elemek fizikailag, tehát a konkrét földrajzi térben nem megfoghatóak. Ennek ellenére a kiber vagy virtuális jelzők alkalmazásakor lényegi különbségek nem fedezhetők fel, de az gyakran előfordul, hogy egyidejűleg, mintegy a kérdést árnyalva alkalmaznak kiber és virtuális jelzős szerkezeteket, egyszerre több oldalról közelítve meg például a hálózati kommunikáció tereinek problémakörét.

Magát a fogalmat egy science fiction regény tette ismerté. William Gibson 1984-ben megjelent Neuromancer című regényében használta a cyberspace fogalmát, amelyen a hálózatba kapcsolt számítógép-terminálokról elérhető digitális, navigálható teret ért. A kibertér Gibson felfogásában olyan mátrix, amely színes, elektronikus, karteziánus (Descartes-féle) adattérkép, vagy ahol inkább interaktív kapcsolatok jönnek létre. Ezért a kibertér ott jelentkezik a maga térkínálatával, ahol valamilyen igényt elégíthet ki, ami egyrészt abból a szempontból fontos, hogy a kibertér társadalmi eredetét, létét bizonyítja; másrészt azért, mert lényeges regionális összefüggésekre utal. Nevezetesen, ahol igény jelentkezik, ott nagy valószínűséggel modern fejlődés indul el.

Gibsonnak a kibertérről alkotott víziói nem a semmiből keletkeztek, hanem azokból a technikai és társadalmi innovációkból, amelyek az 1980-as években nagy hatással voltak a fejlett világban élő emberek világszemléletére. A kibertér születésekor a gibsoni értelmezésben olyan egyszerűnek és világosnak tűnt, hogy sokan azt gondolták, nem lesz ezzel semmi különösebb baj. Végül nem is lett. Sokan vizsgálták, a fogalom neve maradt, de a tartalma, megítélése, jelentősége kibővült, viszont a zűrzavar a fogalom értelmezése körül még ma is tart.

Az előzőekben sokféle teret mutattunk be. Érdemes észrevenni, hogy bár látszólag laza közöttük a kapcsolat, valamennyi fontos kerete a társadalmi vagy gazdasági tevékenységnek és ily módon nem „élettelen” halmazok, hanem legalább is „latens keretek”.

A KIBERTÉR VÁLTOZÓ ÉRTELMEZÉSEI

Gibson fogalmát népszerűsítő John Perry Barlow (1991) szemléletében a kibertér olyan alternatív virtuális világ, amely először „elektronikus határvidék”-ként jelent meg, és minőségileg több mint számítógéphez kapcsolt telefonvonalak hálózata. Maga a „mátrix” ad formát a számítógépek képernyője mögötti virtuális térnek, ahol a fizikai, testi valóságot (jelenlétet) egyre inkább számítógépes szimulációs jellegű térben zajló cselekmények (kapcsolatok) váltják fel. Barlow azt állította, hogy a kibertér előhírnöke, ígérete egy olyan új, világméretekben uralkodó, hatalomellenes társadalmi térnek, ahol mindenki, mindenütt, félelem nélkül kifejezésre juttathatja az emberiség többi része előtt, amit gondol. Végül is Barlow abban látta a kibertér lényegét, hogy az szülőföldje az információs korszaknak, és az a „hely”, ahol a jövő polgárainak rövidebb-hosszabb időt el kell majd tölteni. Michael Benedikt (1991) úgy érvelt, hogy a kibertér többdimenziós mesterséges vagy virtuális valóság, amely globális hálózattal rendelkezik, számítógépek tartják fenn és ezek a számítógépek is teszik általánossá. Benedikt, majd később Margaret Wertheim (1999) azt is kijelentették, hogy a kibertér a teret nemcsak jelképezi, hanem a tér néhány fogalmát újra is szerkeszti, így a kibertér nem csupán a való világ felé halad, hanem kapcsolatot is formál a résztvevők és a közvetítők között a való világban. David Bell (2001) kibertér-meghatározása meglehetősen bonyolult, de fontos, mert Bell az információs társadalom egyik nagyhatású teoretikusa, az információs társadalom elkötelezett híve, aki a kiberteret alapvető térkategóriaként ismeri el. Manuel Castells (2006) Martin Ince-szel folytatott beszélgetésében kifejtette, hogy „…a kibertér nem igazi tér, csak úgy hívjuk. Inkább egy folyosó a valódi tere között. Az ember él a maga terében, aztán kalandozik egy kicsit a Cyberben, ami azt jelenti, hogy másutt élő emberekkel találkozik anélkül, hogy közben kimozdulna otthonról. A kibertér beépíthető az ember szellemi terébe. Mi ketten most ezt tesszük, hiszen e-mailben kommunikálunk. A kibertér tehát olyan hipertér, amely csak a fejünkben található, nap mint nap bejárhatod, és találkozhatsz benne más idegen emberekkel, máshonnan és más időkből származó gondolatokkal” (Castells–Ince 2006: 35). Az 1990-es évek második felében írt nagyjelentőségű, háromkötetes művében Castellsnek a kibertérről némileg más volt a nézete. Nemes Nagy idézi Nyíri Kristófot (1999), aki a következőképpen fogalmaz: „Castells szerint létrejött az áramlások tere, amely uralkodik a helyek történetileg konstruált tere fölött, kiegészülve olyan kifejezésekkel, mint az információ áramlásai, a szervezeti hálózatok, vagy a kölcsönhatás komplex hálója” (Nemes Nagy 2009: 106)

John December (1995) szerint a virtuális tér különféle elektronikus kommunikációs rendszerek önálló belső tereiből épül fel. Ez a felfogás közelít azokhoz a nézetekhez, amelyek azt vallják, hogy a kibertér nem egyetlen homogén tér, hanem nagyon hasonló, kis, gyorsan terjeszkedő kibertérből áll, amely digitális interaktív szolgáltatások és a kommunikáció más és más formáját kínálják.

Michael Batty (1997) a virtuális vagy kibergeográfiai kutatása kapcsán sajátos térkategóriákat használt, hogy rendszerében a hely és tér négy szintje között különbséget tudjon tenni. Nevezetesen: a hely/tér (a földrajz eredeti területe, a földrajzi helyből tér formájában elvont fogalmat alkot), a ctér (a számítógépen és hálózatain belül létező számítógépes, azaz c(omputer) tér fogalma, a kibertér (a számítógépes kommunikáció útján keletkező új tér), a kiberhely (a kibertér infrastruktúrájának a hagyományos hely infrastruktúrájára gyakorolt hatása). Batty álláspontja az, hogy a hely/tér e négy szintje bizonyos értelemben hat egymásra.

Vannak egészen más alapokon álló nézetek is. Steve Mizrach (1996) egyfajta kulturális „vidék”-ként fogta fel a kiberteret, amelyben még az is megeshet, hogy a folyók felfelé folynak a hegyre, az erdők kristályfákból állnak, sőt ennél bizarrabb dolgok is „létezhetnek”. Az általunk „készített” virtuális világok ugyanis kulturális termékek is egyben. William Mitchell (1995) viszont mélységesen térellenes, az a véleménye, hogy nem lehet megmondani a kibertérről, hogy hol van, az alakját, az arányait sem tudjuk úgy leírni, hogy emlékezni lehetne rájuk, vagy el tudnánk magyarázni egy érdeklődőnek, hogy jut el oda. A Háló körülvesz bennünket, de nincs konkrétan sehol, és mégis mindenütt ott van. Nem odamegyünk, hanem bejelentkezünk. A Háló megfosztja térbeli jellegétől az emberek közötti érintkezést, és lényegében érvénytelenné teszi földrajzi kódok eddigi értelmezését. Természetesen még sok egyéb változat is olvasható a kibertér fogalmának értelmezéséről. Megfigyelhető, hogy a fentebb bemutatott megközelítések olyan alapvetések, amelyek a kibertérfogalom vizsgálatának fő időszakában, az 1990-es és 2000-es évek első felében születtek. Azóta némi stílusgyakorlat, cizellálás történik. Mindenesetre tény, hogy egyre több tudományterület illeszti be fogalomrendszerébe.

Meglehetősen általános az a vélemény, hogy a kibertér az információs társadalomnak és az információgazdaságnak igen speciális tere, illetve a tereinek egyik megjelenési formája. De van olyan vélemény is, hogy a kibertér és az információs társadalom kölcsönösen feltételezik egymást, hovatovább egymás nélkül nem is létezhetnek. Ebből még az is következhetne, hogy az információs társadalom kisajátítja magának a kiberteret. Ez azért kissé eltúlzott kijelentés, vagy inkább nem eléggé plasztikus megközelítés. A valóság feltehetően az, hogy egyrészt a kibertér már akkor is létezett, amikor az információs társadalomnak még csak legfeljebb a kezdetei voltak jelen; másrészt azok számára is „áldás” vagy „átok” a kibertér, akik nem polgárai az információs társadalomnak és realitása van annak, hogy hosszú idő múlva nem is lesznek azok.

Feltehetően meglepő, hogy itt, a terek között szerepel az áramlások tere (space of flows) is. Általában nem szokás ide sorolni. Mi mégis ezt tesszük, mert ebből a fogalomból is megközelíthetők a térbeliség fontos társadalmi, gazdasági, elméleti problémái. A globális gazdaság társadalomföldrajzi dimenziói is számos ponton, közvetlenül vagy közvetve, „érintkeznek” az áramlások terével. A fogalmat Manuel Castells (2005) alkotta. A fogalom felettébb bonyolult, a könyv is nehéz olvasmány, gyakran használ metaforákat, ezért azt a megoldást választottuk, magának Castellsnak a magyarázatát adjuk közre. Részlet Martin Ince és Manuel Castells beszélgetéseiből (2006):

„Mindenki, akinek meséltem erről a könyvről, egyvalamit megkérdezett tőlem: mi az áramlások tere?... Mi kering tehát az áramlások terében. Mondhatjuk-e, hogy információ, akár bitek, bájtok, akár emberek formájában, akár anyagi valójukban, amint ezt a FedEx-csomagok címzéseinek elemzéseivel kimutattad?

Egész elméletemben az áramlások terének fogalmát a legnehezebb megérteni. Mindenesetre alapvető dologról van szó. Százszor próbáltam már elmagyarázni, illusztrálni, mivel ez fejezi ki legközvetlenebbül létünk technikai átalakulását. Megérteni mégis nehéz, mert intuícióellenes fogalom. A tér mindig mentális konstrukció. Persze kulturális is, ugyanakkor anyagi értelemben mentális, mivel valahol el kell helyeznünk magunkat a térben. Ám az életünk, a közvetlen élményeink tere nem azonos a gazdaság, az információ, a tudomány, a művészet terével, pedig ezek mind keretbe foglalják az életünket, és kihatnak ránk. Tehát, hogy megértsem a tér átalakulását, a filozófiai hagyományba kapaszkodtam, elsősorban Leibnizbe, támaszkodtam a zseniális elméleti geográfus Harold Innisre is, és az ő elemzésére a tér és az idő tartományáról. Leibniz különösen világosan fogalmazta meg, mi a tér: az egyidejűség anyagi szerkezete, amelyben az emberi tevékenységek egymás mellett léteznek. A történelem folyamán a legtöbb emberi tevékenység egyidejűsége a szomszédságon, a térbeli közelségen nyugodott. De mi van ma, amikor együttműködhetünk a valós időben, fizikailag mégis egymástól távol? Az egyidejűség ugyanaz, de már egészen más térben zajlik, mivel a telekommunikáció és a számítógép egyszerre két vagy több különböző helyen is lehetővé teszi ezt. Ez a tér tehát az áramlások tere: egyfelől ebben zajlanak az elektronikus folyamatok, másfelől azoknak a helyeknek a hálózatát is jelenti, amelyeket egy közös társadalmi tevékenység köt össze elektronikus áramkörökön és a kapcsolódó segédeszközökön keresztül.

Rámutatsz, hogy az áramlások terének London, New York és Tokió a legnagyobb csomópontjai, de vannak kisebbek is, amelyeknek változhat a jelentősége, mások meg újonnan csatlakozhatnak. De nincs-e a rendszerben némi mozdulatlanság?

A New York-i globális terület nagyobb helyet foglal el New York egészéből, mint La Paz globális területe Bolíviából. La Paz pénzügyi és irányítási szempontból kicsi központ, de azért ugyancsak része a globális hálózatnak. Az áramlások tere tehát egyszerre elvont fogalom, illetve nagyon is anyagi létező, amennyiben egy hálózat csomópontjait alkotó helyekből áll. Ezek a helyek azonban nem önmagukban fontosak, hanem mint a hálózat csomópontjai. Próbáltam hasonló elemzést elvégezni a high-tech ipari termelés, az információs rendszerek, a feketegazdaság és egyebek teréről is. Az áramlások terében maga a hálózat az üzenet…

Míg az 1990-es években az áramlások tere elsősorban a meghatározó tevékenységek tere volt, az évtized végén ezt is ugyanúgy ostrom alá vették, mint a helyek terét: például a 2002-es globalizációellenes argentínai lázongás már jobbára interneten zajlott, és internetalapú hálózatokon terjedt tovább.” (Castells 2006: 60–63.)

1.2. A hely

A hely egyszerű megközelítésben nem más, mint a földrajzi tér azon része, amelyet személyek és tárgyak foglalnak el. A hely kiemelkedően fontos adottsága, hogy értékeket hordoz, értékeket tartalmaz. Azokat az értékeket, amelyek legjobban, legpontosabban kifejezik az ember és a környezete konkrét összefüggésrendszerét. Nevezetesen, az elhelyezkedést (a helyzetet), a természet és a kultúra együttesét, sajátosságait és ennek egyedülálló jellegét, egy belső kapcsolatrendszert.

A hely azért a legfontosabb és a legáltalánosabb térelem, mert a hely és a tér feltételezik egymást. A hely a geográfia egyik legfontosabb kategóriája. Ennek ellenére a földrajz helyfelfogása nem ezt a tulajdonságot tartja igazán fontosnak, hanem azt, hogy a helynek egyedi jellege van (Nemes Nagy 2009). Vagyis ez azt jelenti, hogy a földrajzi terek nem csupán egyszerű helyekből állnak, hanem azt, hogy egyedi, sajátos (másoktól eltérő, megkülönböztethető) helyekből. Ezt azért fontos kiemelni, mert hangsúlyozza az egyedi jelleg mellett a helyek számának fontosságát is, mint a megismerhetőség minőségének egyik lényeges elemét. Nemes Nagy József az idézett könyvében különböző szerzőkre hivatkozva (Csatári 2005, Jakobi 2007) a hely sajátos tulajdonságait is kibontotta, sőt egy táblázatot is közölt a jellegzetes térelemek (helyek) felsorolásával (Nemes Nagy 2009). Ezzel szemben Peter Dicken (2004) szkeptikus a hely önmagában való értelmezését illetően. Az a véleménye, hogy a hely nagyon „homályos” fogalom, mert amikor ezt a szót használjuk, az bármire utalhat: egy boltra, egy utcára, egy régióra, de akár egy kontinensre is. Fontos, hogy a hely fogalma valami különlegessel legyen kapcsolatban, bármi is legyen a helynek a mértéke. Peter Dicken többnyire megtörtént (a helyen megélt) társadalmi, gazdasági folyamatok tapasztalataira gondolt a hely különlegessége kapcsán.

A hely problematikájáról kissé tágabb megközelítésben is szükséges néhány kitekintést tenni. Nemes Nagy József például Jankó Attilát (2006) idézi: „A legtöbb társadalomtudomány megegyezik abban is, hogy a hely egyedi, sajátos tulajdonságokkal rendelkező térkategória, amely legtágabban értelmezve nemcsak objektíve egyedi, hanem szubjektív, fenomenológiai értelemben is. Értelmezése során több jelentéssík különböztethető meg. Egyes szerzők megkülönböztetik a helyszínt (locale), a helyzetet (location) és a hely szellemét (sense of place, genius loci). A helynek emocionális, kulturális, történelmi stb. jelentéstartalma lehet, s mérete tág skálán mozoghat. Egyes vélemények szerint a hely önálló, tulajdonságokkal rendelkező entitás, mások szerint struktúrája van. A posztmodern társadalmak jelenségei, a globalizációs folyamatok új megfogalmazásokat szültek a hely fogalmával kapcsolatban is. Hagyományos felfogás szerint elhatárolható, körülírható modern értelmezések szerint viszont diffúzzá, felhígulttá vált, s valamilyen térbeli, társadalmi kapcsolatok kapcsolódási, illetve csomópontjai. Megjelent a „helytelenség” (placelessness) és a hely nélküliség (non-place) fogalma, amelyek az uniformizálódás veszélyeire hívják fel a figyelmet. Leginkább az építészetelmélethez köthető az a megfogalmazás, hogy a helyek egymásra rakódása alkotja a(z építészeti) tereket.” (Nemes Nagy 2009: 108–109).

Érdemes azonban azt is megemlíteni, hogy Peter Crang (1999) a hely jelentőségét olyan fontosnak ítélte, hogy a globális–lokális kölcsönhatás-koncepciója alapelemének tekintette. Az egyik megközelítés mozaikként fogja fel a világot. Ebben a különböző lokalitások egymástól függetlenül egymás mellé történő elhelyezésével valóban hasonló modellt alkotnak, olyat, mint egy mozaik (kirakás) vagy mint az országok egymásmellettisége. Végül is ez nagyon leegyszerűsített képe a lokalitásnak, ám ad egyfajta szemléletet, s a mozaikok még mindig léteznek, például a világvárosokban. A másik megközelítés úgy ábrázolja a világot, mint hálózatot. Az utóbbi időben nagyon kedvelt lett hálózati „szerkezetekbe” terelve magyarázni a világ dolgait (folyamatait). A hálózatok, emberek és intézmények közötti kapcsolatok összefüggésrendszere, akik (amelyek) speciális metszéspontokban helyezkednek el világszerte, és ebben az értelemben a lokális globálissá lesz, és a globális egyben lokálissá. Ezt a jelenséget nevezik „glokalizáció”-nak. A harmadik megközelítés, pedig úgy fogja fel a világot mint rendszert (1.1. ábra). A világnak rendszerként történő megközelítése nem új a társadalomtudományokban sem. Ebben az esetben az alapkérdés többnyire éppen a globalitás és a lokalitás viszonya (gyakran éri vád a globálist, hogy meghatározza a lokálist).

Forrás: Murray 2006 alapján

1.1. ábra. A földrajzi hely értelmezései

Mindhárom kölcsönhatásforma tehát lényegében, vagy inkább természetesen a helyekből (lokalitásokból) áll össze. Hogy a helyek összessége fontos-e az elmélet szempontjából, vagy az összesből egyes helyek kiemelkedő jelentőséggel bírnak, azt a megközelítés szempontjai döntik el.

Ulrich Beck (2005) érdekes konkrét példán mutatta be a hely, illetve a helyek mai jelentőségét az egyén életében, utalva ezzel a globalizáció és az egyén viszonyára. A helyek poligámiájának nevezi Beck azt helyzetet, ha több helyen lehetőséged van több helyen élni egyszerre, „így magad tárod szélesre életed kapuját a globalizáció előtt”. A történet egy idős hölgyről szól, aki 30 éve megszakítás nélkül él egy kisvárosban. A hölgy legalább évente háromszor hosszabb időre Kenyába utazik. Hol van otthon? Mindkét helyhez ragaszkodik. A hölgy számára a honvágynak két arca és két hangja van. Ő helypoligámiában él. Az egyén élete (ha ez számára megadatik és kíván vele élni) most már nem egy helyhez kötött. Egyre nagyobb létszámú embercsoportok számára lehet életforma a különböző helyekhez kötött transznacionális élet.

1.3. A tér, a hely és az idő viszonyrendszere

Ezt a fejezetrészt kétségkívül másfajta elméleti megközelítésben is lehetséges lett volna megközelíteni, mégsem erre a megoldásra esett a választás. Elsősorban azért, mert a téma (és a kötet) aktualitása itt különös, még azt is mondhatni rendkívül érdekes, gyakorlati vonatkozásokat tartalmazó kitekintésekre is lehetőséget ad. Ráadásul a témakör szoros összefüggésben van a földrajz helyzetével, egyes sorskérdéseivel is.

A címben jelzett viszonyrendszer akkor fordult igazán a gyakorlati (mindennapi) tartományba, amikor tömegesen érzékelhetővé vált, hogy az idő egyre jobban (egyre sebesebben) legyőzi a teret, aminek az eredménye, hogy a távolság átértékelődik. Végül is ez az alaptétel, amelyet azután tényleg sok irányból lehet megközelíteni. Nem képezheti vita tárgyát az a tény, hogy a telekommunikáció által az információ másodpercek alatt eljuthat a Föld bármelyik pontjára. Ez a helyzet, ez az észlelés mindenesetre az idő–tér viszonylatban három koncepció kialakulását eredményezte: az idő–tér konvergencia (convergence), az idő–tér „eltávolodás” (distanciation) és az idő–tér „tömörítés” (compression) elméletét.

Az idő-tér konvergencia felismerése a földrajzban Donald Janelle (1968) nevéhez fűződik. Maga a fogalom jelen esetben a helyek közötti távolságok csökkenésére utal. A közlekedés fejlődésével két település között az utazási idő csökkent, azt a benyomást keltve közöttük, hogy közelebb kerültek egymáshoz. Az idő–tér „eltávolodás” inkább társadalmi kategória. A névadó Anthony Giddens, aki a fogalmat a társadalmi rendszerek időn és téren keresztül történő kiterjesztésére alkalmazta. Az idő–tér „tömörítés” lényegét és távlati fontosságát David Harvey már 1989-ben észrevette, és úgy vélte, hogy az a kapitalizmus működési mechanizmusának középpontjában áll.

A kérdéskör, gyakran koncepcionálisan, különböző szemléleti síkokon keveredve, jelen van sokféle szakirodalomban. Marshall McLuhan azt írta 1962-ben, hogy az elektrotechnika több mint száz éves fejlődése eredményeként a központi idegrendszerünk már átfogja az egész földgolyót, ami azt jelenti, hogy valójában kiküszöböltük az időt és a teret. A jelenséget találóan körülíró elnevezések közül leginkább „a távolság halála” vált kedvelt formulává. Ezzel a címmel a The Economist 1995. szeptember 30-i számában Frances Cairncross nagy feltűnést keltő cikket írt, majd – ugyanezzel a címmel – 1997-ben könyvet is megjelentetett. Cairncross, többek között a földrajz „elhalásáért” is a telekommunikáció fejlődését teszi felelőssé a globális információtranszfer korában. Egyébként az 1980-as évek végén, az 1990-es években a távolság jelentőségének csökkenésére sokan kitértek azok közül, akik a telekommunikációs eszközök hatásaival foglalkoztak (például Castells 1989, Negroponte 1995).

Egy 2002-ben készült interjúban viszont Martin Dodge határozottan azt a véleményt képviselte, hogy számos ok miatt (amelyeket sajnos nem részletez) a „távolság halála jellegű” megközelítések tévesek. Az információs és kommunikációs technológiák ugyan újraformálják a fizikai tér gazdasági, társadalmi jelentőségét és jellegét, de a tér továbbra is nélkülözhetetlen tényező. Plasztikusabb álláspontot képviselt Mark I. Wilson, Kenneth E. Corey, Charles Mickens és Helen Pratt Mickens (2004). Szerintük a távolság jelentőségéről szóló beszédek és pletykák igen eltúlzottak, felnagyítottak. A távolság hatalma egyre erodálódik, de azt nem szabad összemosni a hely szerepének, értelmezésének csökkenésével. Az információs és kommunikációs eszközök társadalmi hatásairól szóló írások egy jelentős köre általában csak a globális dimenziókat emeli ki, következésképpen a távolság és a hely szerepének, fontosságának csökkenését, pontosabban látszólagos csökkenését. Pedig éppen ellenkezőleg, ahogy gyarapodnak az információs és kommunikációs eszközök, szinte úgy növekszik a hely jelentősége.

„A földrajz »halálát« képviselő nézetek alapjában véve egyrészt a globalizáció szélesen értelmezett hatásaival, másrészt a digitalizáció következményeivel érvelnek. Kevin Morgan szerint e vélemény képviselői túlértékelik az információs és kommunikációs technológiák» távolság-megszüntető« hatásait, miközben a kulcsproblémát az jelenti, hogy ez a megközelítés egyszerre használja a térbeli elérhetőség és a társadalmi mélység, azaz a kommunikációs interakciók tartalmi mélységének elemeit, és közben elfelejti, hogy az információs és a kodifikált tudás gyors terjedése nem jelenti azt, hogy a tacit tudás (a nem artikulálható tudás) is szabadon hozzáférhető lenne. Véleménye szerint a földrajzi teret a szimpla fizikai tér mellett vagy helyett ilyen esetekben inkább kapcsolati térként javaslom értelmezni.” (Jakobi 2007: 50).

Amikor az internet meglehetősen kiterjedt hálózattá vált különösen alkalmas bizonyíték volt arra, hogy egyesek szinte végső támadást indítsanak a földrajz ellen – mondván, hogy ebben az információbőségben és hozzáférési sebességben feleslegessé válik a hely, ahol az információ keletkezett. Alvin Toffler (1970) már régen riogatott, Richard O’Brien 1992-ben azt a helyzetet írta le, amelyben a gazdaság olyan módon fejlődik, hogy a földrajzi hely többé már nem számít tényezőnek, vagy ha számít, akkor sem úgy és olyan mértékben, mint korábban, a telephelyeket egyre nehezebb a hagyományos földrajzi módszerekkel azonosítani (Gál 2010). Andrew Leyshonnak (1995a) is az a véleménye, hogy a hely többé nem elsődleges forrása a diverzitásnak. Kétségtelen, hogy az 1980-as, 1990-es években a földrajz iránt barátságtalan érzelmekkel rendelkezőknek kedvezett az a gazdasági, pénzügyi és tömegkommunikációs valóság, amely a zsugorodó világ képét vetítette fel. Tény, hogy ebben nem a földrajzi, hanem a rendkívül gyors telekommunikációs fejlődés játszott meghatározó szerepet. De nem biztos, hogy csak emiatt történt mindez. Az iménti nézetek többnyire az angolszász földrajzi irodalomban nyertek teret. Az ide kapcsolódó legfejlettebb országok gazdasági tevékenysége főként nem az anyagi termelésben folyik, hanem a kereskedelmi, pénzügyi, vállalati-menedzselési szférában. Ennek következtében vannak szerzők, akik nem veszik figyelembe, hogy például az iparcikk-előállítás vagy az élelmiszer-termelés vagy a szénbányászat nem a kibertérben folyik, és a hely jelentősége igen fontos.

Sokan, nemcsak geográfusok, különböző megközelítésekkel a hely megnövekedett fontossága mellett érvelnek. A The Economist 2003. március 15-i számában nagyon tanulságos írás jelent meg „A földrajz bosszúja” címmel. Néhány gondolat a tanulmányértékű írásból: „Naiv gondolat volt azt hinni, hogy az internet globális kiterjedése jelentéktelenné teszi. A wireline és a wireless technológiák a virtuális és a fizikai világot a lehető legközelebb hozták egymáshoz.

Az internet felvirágzásának korai időszakában sokat beszéltek a „távolság haláláról”. A globális digitális hálózat felemelkedése, úgy tűnt, véget vetne a földi fizikai és a földi földrajzi kényszernek. Volt némi igazság ebben. Az internet olcsóvá és egyszerűvé tette az állandó kapcsolatokat az emberekkel, legyenek azok akár az utcából vagy a Föld túlsó oldaláról valók. A cégek a vezetőikkel és a dolgozóikkal a tartózkodási helyüktől függetlenül tudtak beszélni…

Valójában a földrajz egyáltalán nem halott. Gyakran segít, ha az internetre mint párhuzamos digitális univerzumra, vagy a mindenütt „jelenlévő felhőre” gondolunk, hogy használói a való világban élnek, ahol a földrajz határai még mindig léteznek. És ezek a határok online terjeszkednek. De nem mindig könnyű megtalálni egy bizonyos helyhez vagy egy különleges információhoz való kapcsolódásukat. Pedig ennek a problémának a megoldása eredményezte azt az innovációt, amellyel olyan technológiákat fejlesztettek ki, amelyek az internet helyeket kapcsolják össze a való világban lévő helyekkel, összekötve ezzel a feltételezetten különálló virtuális és fizikai világot.” Az írás megjelenése óta különösen sokat fejlődött a mobilkommunikációs és távinformatikai technológia (mobiltelefon, GPS, távinformatikán alapuló földmérés stb.), amelyben a földrajzi helyre is építenek.

Ugyan a kommunikációs távolságok „csökkennek” vagy csaknem „eltűnnek”, de új helyek jönnek létre, amelyek új fizikai (földrajzi) távolságokat alakítanak ki. Valóban feltehető a kérdés, hogy miért működnek még színházak, hangversenytermek zsúfolt nézőterekkel, miért látogatjuk a templomokat, a stadionokat, miért keressük fel a képtárakat, a műemlékeket? Azért, mert olyan élményeket kapunk ott, amilyeneket másutt nem. De egyszerűbb, hétköznapibb okok is felhozhatók: ügyintézés, gyógykezelés, iskolába járás, rokonlátogatás másik településre. Ezért hajlandóak vagyunk a szükséges utat is megtenni. Mert ez is bizonyítja, hogy van távolság, nem szűnt meg a földrajzi távolság.

A hely, a tér és távolság halála problémakör még számos irányból megközelíthető, de talán leginkább sokatmondó az információtörténeti, kultúrtörténeti nézőpont. Több mint félezer év, amely alatt a „Gutenberg-galaxis”-tól az emberiség eljutott a „Neumann univerzum”-ig. Az előbbi az emberiség írásba foglalt és az analóg médiumok adathordozóin rögzített és tárolt múltját, hagyatékát jeleníti meg, az utóbbi pedig a digitálisan kódolt, elektronikusan tárolt információcsoportot jelképezi. Ebben az összefüggésrendszerben van egy harmadik „megjelenési forma” is, a mcLuhani „globális falu”. Ez az elképzelés lényegében ezen információhordozói minőségváltozás közepette alakult ki az 1960-as években, akkor, amikor a tömegmédia gyors kialakulásának folyamata már egyértelműen körvonalazódott.

De az igazság nem teljesen ez. Ennek a történetnek az emberiség két kiemelkedően nagy egyéniségéről kellene tulajdonképpen szólnia, Johannes Gutenbergről, aki a betűszedés feltalálásával alapvető mennyiségi változást hozott a könyvnyomtatásba, és közvetve annak térben és időben való kiterjesztésében. És Neumann Jánosról, aki a modern számítógép atyja, és ezen „tettével” elsődlegesen és gyakorlatilag járult hozzá a 20. század információs és kommunikációs technológiai fejlődésének elindításához. Helyettük a történet inkább Marshall McLuhanról szól, arról a kanadai tanárról, íróról, aki a tömegkommunikációnak a társadalomra gyakorolt hatásáról vallott nézeteivel óriási vihart kavart, nagy vitát váltott ki híres munkáiban, az 1962-ben megjelent „Gutenberg galaxy”-ben és az 1964-ben megjelent „Understanding Media”-ban (amelyben először szerepel a „globális falu” fogalom). Egyáltalán, a „Gutenberg-galaxis” kifejezést akkor kezdtük használni, amikor a tömegközlési eszközöket olyan nagy számban gyártották és viszonylag sok országban voltak hozzáférhetők, hogy felmerült a gondolata annak, hogy az új információs és kommunikációs technológiák esetleg belátható időn belül csökkentik a könyvek iránti érdeklődést, keresletet, sőt talán meg is szüntetik azt. De az kétségtelen, ezzel egy időben erősen felértékelődött a transznacionális, globális kulturális folyamatok szerepe, pontosabban az azokat hordozó, közvetítő, sugárzó elektronikus média szerepe. Következésképpen ezzel összefüggésben (kvázi) leértékelték, alábecsülték a nemzeti kultúra szerepét, jelentőségét. Tulajdonképpen a „globális falu” koncepciója ezen a gondolati síkon fogalmazódott meg. A „globális falu” egy kifejező, úgymond képi elképzelés, amelyet a születése pillanatától támadnak, ugyanis sokan úgy vélik, hogy McLuhan víziója az volt, hogy az emberiség úgy veszi körül a televíziót, ahogy a falusiak kemencét (helyi közösség – „világ”-közösség, világmédia). Mindenesetre a „globális falu” ötlete (réme) abból a szempontból feltétlenül figyelmet érdemel, hogy mint lehetőség, mint kialakuló új világszemlélet egy eleme új gondolkodás szükségességére hívja fel a figyelmet. De nem hagyják békén a „Gutenberg-galaxis”-t sem. A nagy kérdés, hogy meddig marad meg a papír alapú írásbeliség fontossága, milyen ágazatokban, milyen térbeli kiterjedésben stb.? Vagyis mi lesz a sorsa, jövője a könyveknek, újságoknak stb. (ez a kérdés szorosan összefügg a hely, a tér témakörével is).

2001-ben Manuel Castells egy újabb galaxist sorakoztatott fel, az „Internet-galaxis”-t. Ebben a galaxisban az új, globális kommunikációs hálózatoknak a politikai folyamatokra kifejtett hatása fejeződik ki. Az internet a politikai kommunikáció szerkezetét képes módosítani, szervezőereje fel is erősödhet, ebben a tekintetben társadalmi hatása igen nagy, de hatékonysága már területenként eltérő és időben is igen változó. Mindez a kibertér felhasználásával történik, tehát a hely, illetve a tér–idő összefüggés szerepe igen sajátos tartalmakat hordozhat.

1.4. A lépték (arány, scale)

A lépték nem térkategória, mégis, hogy kerül ebbe a fejezetbe? Általános tapasztalat, hogy a léptéket minden természet- és társadalomtudomány használja, de talán a földrajztudomány és a kartográfia az, amely igen szoros, bár sajátos és folyamatosan változó viszonyban van vele. A lépték munkánk több fejezetében is az elemzés és a konklúzió nélkülözhetetlen elemét képezi, ezért úgy véljük, hogy itt az elméleti részben, az alapok között is helye van.

Nem képezheti vita tárgyát, hogy a lépték a méretről szól – vagy abszolút, vagy relatív értelemben, és a földrajzban nemcsak a térre vonatkozik, hanem az időre és a témára is (abban az értelemben, hogy a témák nem térbeliek és nem ideiglenes emberi tulajdonságok vagy természeti jelenségek).

A legtöbbször a problémát feltehetően az okozza, hogy földrajzi nézőpontból a léptéknek legalább három jelentéscsoportját szokás megkülönböztetni.

Az egyik csoportba tartoznak a jelenségléptékek (phenomenon scales), amelyek azt fejezik ki, hogy a humán folyamatok, illetve természeti, földi struktúrák valójában léteznek, tekintet nélkül arra, hogy vizsgálják azokat vagy sem.

A másik csoportba az elemző lépték (analysis scale) az egység méretére utal, ahol néhány problémát elemeznek, vagy valamit összehasonlítanak stb.

A harmadik csoportba a térképészeti lépték (cartographic scale), amely mint tudnivaló, egy térképen ábrázolt sajátosság méretére utal a világban lévő valós méretére vonatkozóan.

Széles körben elfogadott, hogy a földrajzi jelenségek, folyamatok különböző léptékei összefüggésben, sőt bizonyos kölcsönhatásban vannak egymással. Ebből akár azt a következtetést is le lehet vonni, hogy a jelenségek kialakulása a kisebből a nagyobb irányába történik, és ezt kifejezi az arány mértékbeli alakulása is. Vagyis az aránynak egyes megközelítések szerint hierarchiája van. Ugyanakkor hozzá kell tennünk, hogy e kérdésről még napjainkban is széles körű vita zajlik a geográfiában (Brenner 1997, Jessop et al. 2008, Smith, N. 2004). Ez a megközelítésbeli különbség megjelenik a globális világgazdaság struktúrájának, felépítésének tanulmányozása esetén is.

Másféle megközelítés szerint a lépték a társadalomföldrajzban egyfajta világszemléleti szerepet is betölt(het). Herod (2003) például, úgy látja, hogy a társadalomföldrajzban a léptéket a kétféle lehetőség közül csak az egyiknek tekintik. Vagy úgy szemlélik, mint valós, létező dolgot, amely politikai küzdelem és/vagy társadalmi folyamatok eredménye. Vagy úgy, mint a világ általunk történő szemléletét, illetve e szemlélet körvonalainak kialakítását.

Fontos megérteni, hogy többféle lépték létezik, amelyek alapján elemzések készülhetnek, de külön-külön vagy elkülönítve (nagy valószínűséggel) egyik sem elegendő az „általános” megértéséhez. Valójában a térbeli folyamatok és kapcsolatrendszerek és a helyi alapú folyamatok, amelyek működtetik ezeket, illetve más oldalról közelítve, az arányokon belül működnek. A földrajzi léptékeket úgy is lehet szerkeszteni, ábrázolni vagy leírni, hogy félrevezetők legyenek. Ha például a lépték ábrázolása csak jelenségként történik, és nem kapcsolódik hozzá az a folyamat is, amely működteti, akkor a magyarázat nem lehet megalapozott. A globális és a nemzeti arányok téves hangsúlyozásával az egyenlőtlenségek rendszere erősödik meg.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.