Dr. Darák Péter

A közigazgatási eljárások szabályait
értelmező felsőbírósági döntések
2005–2010.

Kiadja a
CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.
Budapest, 2010
1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.
Telefon: (40) 464-565
Fax: +36 (1) 464-5657
e-mail: info@complex.hu
www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója
Kiadásért felelős: Petr Král
A kiadványok szerkesztésért felelős: dr.Vajda Krisztina
Felelős szerkesztő: dr. Kovács Mercédesz
Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina
Gyártási főmunkatárs: Kerek Imréné
Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport
ISBN 978 963 295 152 2
Jelzőszám: KK-001P0-2185

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén,

továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában

(fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Dr. Darák Péter

A közigazgatási eljárások szabályait
értelmező felsőbírósági döntések
2005–2010.

Szerző:
Dr. Darák Péter

Kézirat lezárva:
2010. november 15.

© Dr. Darák Péter, Budapest, 2010
© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2010

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

A kötet célja[1]

„A magyar állampolgár a közjogi bátorlét és a közigazgatási védelem tekintetében mintegy a levegőben függ.”
Lánczy Gyula 1882.

Nyugat-Európa jogi világában egyre divatosabb jelenség az ún. enforcement law. A fogalom nem illeszthető be a tradicionális jogágak közötti területfelosztásba. Egyetlen dologgal foglalkozik: azt vizsgálja, hogy a jogi szabályozás hogyan érvényesül a tényleges gazdasági-társadalmi környezetben. Ehhez nem elégséges a jogszabályszövegek értelmezése. Ismerni kell azt a módot, ahogy azt a joggyakorlat érti.

Magyarországon viszonylag új lehetőség, hogy a felsőbb bírósági ítéleteket bárki jogi érdekeltség nélkül is elolvashassa. A www.birosag.hu honlapon 2007. július 1-jétől minden döntést közzétesznek. Mégsem született eddig olyan összeállítás, amely az elérhető döntések teljes körű áttekintésén alapul. Ez a kötet az új közigazgatási eljárási szabályok (Ket.) hatálybalépésétől napjainkig meghozott, azokat értelmező mintegy 1500 ítéletből válogatott.

Az így – látszólag véletlenszerűen – kialakított struktúra önmagában is árulkodó. Pontosan jelzi, hogy mely jogszabályhelyek, jogintézmények alkalmazása igényelt bírói szakértelmet.

A megrostált jogesetek láttatják, hogy az eljárási dilemmák megoldásához időnként nem elég a Ket., az Alkotmányhoz, Uniós eljárási szabályokhoz kell fordulni. Felértékelődtek az alapelvek. A Ket. sokszor kárhoztatott részletessége ellenére számos jogvita dőlt el alapelvi jogértelmezéssel. Az is nyilvánvalóvá vált, hogy a Ket. időközbeni módosításai lényeges csomópontokat figyelmen kívül hagytak. Alapvető gondokat okoz a kézbesítés. Nem letisztult a hivatalbóli bizonyítás, a bizonyítási teher szabálya. Problémás a szakhatósági eljárás beillesztése a főeljárásba. Értelmezésre szorultak a kizárás, a részjogerő, a semmisség, a súlyosítási tilalom, az adatvédelem és iratbetekintés szabályai.

E – le nem zárható – kérdésekben kíván a kötet támpontot nyújtani oly módon, hogy az eseteket figyelemfelhívó kérdések vezetik be, amelyekre a szerző kiemelései adnak választ. Egyes kérdésekre közvetve válaszol az eset. Egyesekre nincs, másokra több a felelet. A válaszok soha nem automatikusak – nem titkolt céljuk, hogy elmélkedésre késztessenek.

Uniós háttér

Az Unió tagállamaiban 1990-től jelentős kodifikációs mozgalom[2] indult, mind a közigazgatási eljárás, mind a bírósági felülvizsgálat körében, amelyhez persze Közép-Európa rendszerváltó mozgalmai is hozzájárultak.

Melyek a szabályozási hullám fő jellemzői?

– Lefektetik a jogállami elveket, folyamatosan bővülnek a polgárok információs jogai

– Megjelenik a polgárok részvétele az eljárásokban

– Visszaszorulnak a jogorvoslati korlátok, szubjektivizálódik a jogorvoslat

– Jogorvoslat a hallgatással szemben

– Ideiglenes jogvédelem kiépülése

– Kialakulnak a közigazgatás kooperációs cselekvési formái[3]

– Gazdasági szempontok jelennek meg a közigazgatási eljárásban, egyszerűsítés, gyorsítás

A közigazgatási jogtudományban bevett fogalomként kezdik kezelni az „európai közigazgatási jog” kifejezést.[4] A közös közigazgatási jog elvévé válik a közigazgatás szabad döntéshozatali autonómiája, az egyenlőség elve és a hátrányos megkülönböztetés tilalma, az arányosság, a szerzett jogok védelme és a jogbiztonság, a tisztességes eljárás elve. A jogfejlődés, amelyet az Európai Bíróság általános alapelvek kidolgozásával generált, lassacskán pozitív jogi formát ölt a közösségi másodlagos jogalkotásban.[5] A merev strukturális elkülönülést a kooperáció igénye váltja fel.

Új jelenség a közigazgatási eljárásjogban az uniós elvek megjelenése. Ugyan a nemzeti eljárásjogok az Európai Unió tagállamaiban is hosszú ideig őrizték azt az illúziót, hogy a tagállami szuverenitás részeként működhetnek tovább, és legföljebb az alkalmazandó anyagi jog bővül a közösségi joggal, az Európai Bíróság jelentős ítéletekben jelezte, hogy a közösségi standardok nem állnak meg az államhatárnál, illetve, hogy azok érvényesülését nem is a tagállami bíróságok, hanem az Európai Bíróság hivatott végső soron megítélni.

Az Alapító Szerződés az Európai Bíróságot a Szerződés értelmezése és alkalmazása jogával ruházza fel, mint olyan szervezetet, amely csak a jog alá rendelt, azt alkalmazza és fejleszti. E tevékenység magva a négy szabadsággal összefüggésben kifejtett ítélkezés.

A letelepedés és vállalkozás, a szolgáltatások és áruk és a tőke szabad áramlása a tagállamokban egységesen biztosítandó, amelynek a nemzeti közigazgatási eljárásjogokra is egységesítő hatása volt.

Lényeges közösségi közigazgatási eljárási elv lett a meghallgatáshoz való jog,[6] amely a büntető típusú, kötelezettséget kimondó eljárásokban érvényesül, nem kérhető azonban számon kontradiktórius eljárásokban.[7] Az elv nem zárja ki az írásbeli eljárási konstrukciót.[8]

A hatóságokat indokolási kötelezettség terheli, amely ki kell, hogy terjedjen minden az ügyre irányadó lényeges körülményre.[9] Az iratbetekintési jogot a Bíróság már 1989-ben elismerte.[10] Nagy jelentőségű a nyilvánosság, átláthatóság elve, amely a közösség szerveire is irányadó.[11]

A tényállás-tisztázási kötelezettség és a hivatalbóli bizonyítás elve a hatékony igazgatás elvéből fakad.[12] A döntés közlésének kötelezettségét a közösségi szervekre vonatkoztatva mondta ki a Bíróság.[13] Általános módon érvényesül az arányosság és törvényesség követelménye. Viszonylag új intézmény az adatvédelemhez való jog, és a szerzett jogok védelme.[14] A Bíróság figyelemre méltó elveket dolgozott ki a mérlegelési döntések felülvizsgálatára, amely a francia felfogást követve tiszteletben tartja a hatóság mérlegelési jogkörét, és csak annak túllépését vagy a visszaélésszerű alkalmazását szankcionálja.[15]

A felsoroltakon kívül a másodlagos joganyag természetesen feldolgozhatatlan mennyiségű különös eljárási elvet szabályoz például a versenyjog, az állami támogatások joga körében.

Amikor az Európai Bíróság a közigazgatás jogszerűségét ellenőrzi, közigazgatási bírósági funkciót lát el. Ennek során jelentősen hozzájárult egy közös európai közigazgatási jog és közigazgatási bírósági perrendi jogi kultúra kialakulásához, annak ellenére, hogy a tagállamok szinte teljes körű autonómiával bírnak bírósági szervezeti és eljárási rend tekintetében.[16] Természetesen hatékony jogvédelmet kell nyújtaniuk, és nem hiúsíthatják meg, vagy nehezíthetik meg aránytalanul a közösségi jog alkalmazását.[17] Emlékezetes a Kühne & Heitz ügy,[18] amelyben a közigazgatási ügy lezárása után meghozott Európai bírósági döntés alapján is az eljárás újrafelvételének kötelezettségét deklarálták. Nem hagyható említés nélkül a jogosulatlan támogatások visszafizetési kötelezettsége körében az a végkonklúzió, hogy a nemzeti közigazgatásnak még eljárási időkorlátját is figyelmen kívül kell hagynia, ha az a közösségi jog hatékony alkalmazásának áll útjába.[19] Kihagyhatatlan a Factortame ügy,[20] amely nem csak a közösségi jog alkalmazására, de a közösségi jog érvényesülését biztosító, a bíróság által foganatosítandó ideiglenes intézkedésekre is iránymutatást adott. Ezzel ellentétes előjellel követelte meg az Európai Bíróság a közösségi jog végrehajtását az ún. „Tafelwein” ügyben, ahol az asztali borok kötelező lepárlásának elrendelése kapcsán kérte számon az azonnali végrehajtás elmaradását a nemzeti igazgatáson.[21] A Zuckerfabrik Süderdithmarschen ügyben[22] már a végrehajtás felfüggesztésének elveit is kimunkálták, az első Atlanta ügyben[23] az volt kérdéses, hogy az előzetes döntéshozatali eljárás időtartama alatt elrendelhető-e behozatali engedély kiadása. A fenti joggyakorlatot a T-Port és Emesa Sugar ügyekben folytatta a Bíróság.[24] Általános konklúzióként megfogalmazható, hogy a Bíróságot nem véletlenül illetik az „integráció motorja” megnevezéssel, tevékenysége a nemzeti közigazgatási bírósági felülvizsgálatot is – nem találok jobb szót – „elmélyítette”.

Az Európai Bíróság következetes gyakorlata szerint a tagállami hatóságoknak és bíróságoknak a nemzeti jogot a közösségi joggal összhangban kell értelmezniük. Lényegében ez az elv hivatott garantálni a közösségi jog tagállamokban való érvényesülését abban az esetben is, amikor közvetlen hatályú közösségi jogi rendelkezés nincs. A gyakorlatban azonban kérdéses, hogy a jogalkalmazók ismerik-e egyáltalán a vonatkozó közösségi jogi rendelkezéseket, átlátják-e az adott jogterületet. Feltehető, hogy e tekintetben mindig mutatkozni fognak újabb és újabb hiányosságok. Fontos leszögezni, hogy az „eurokonform” jogértelmezés követelménye az Alkotmánnyal és az Alkotmánybírósággal szemben is fennáll. Az ezzel kapcsolatos évtizedes német ellenállás lassan felőrlődött.[25] A jogértelmezés keretei természetesen attól is függnek, hogy a nemzeti jog széles mérlegelési lehetőséget hagy-e, vagy határozatlan jogfogalmat használ-e. (Ilyen határozatlan jogfogalom, pl. a közérdek, a kiskorúak védelme, a városkép védelme stb.) Könnyebb ugyanis teret találni a helyes eurokonform jogértelmezésnek, ha az nem ütközik kifejezett nemzeti jogi előírásba. Ha kifejezetten ellentétes a nemzeti jog a közösségi joggal összhangban álló értelmezéssel, a közösségi jog elsődlegességének kell érvényesülnie.[26] Az ütközésnek is lehetnek azonban eltérő fokozatai. Másképp kezelhető, ha egy tényállásra ellenkező szabályt ad egy közvetlen hatályú irányelv és a tagállami törvény, mint ha egy közösségi célkitűzéssel vagy elvvel nem lehet összhangban értelmezni egy mérlegelést nem tűrő nemzeti szabályt.[27] A tagállami hatóságok és bíróságok számára minden esetre szóló általános recept nincs – rugalmas, körültekintő eljárás javasolható.

A törvények időbeli hatálya

I. A visszaható hatály megállapítása, ha az új tagállami szabályozás a számla tartalmára vonatkozó követelményeket visszamenőleg ír elő.

„Hatodik HÉA-irányelv – 2006/112/EK irányelv – Az előzetesen megfizetett adó levonásának joga – Új tagállami szabályozás – A számla tartalmára vonatkozó követelmények – Visszaható hatályú alkalmazás – A levonási jog elvesztése”

1. Valódi választási lehetősége volt-e a felperesnek a korábbi és új törvény adott adólevonásra való alkalmazása tekintetében?

2. A választás legitimálta-e a visszaható hatály következményeit?

3. Milyen módon érvényesült visszaható hatály?

4. A tartalmi vagy az alaki előírások erősebbek?

5. El lehet tekinteni alaki követelményektől, ha tartalmi elvvel ellentétes állapotot eredményezne?

Az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Baranya Megyei Bíróság (Magyarország) a Bírósághoz 2009. október 5-én érkezett, 2009. április 2-i határozatával terjesztett elő az előtte az Uszodaépítő Kft. és az APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály között folyamatban lévő eljárásban.

1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2001. december 20-i 2001/115/EK tanácsi irányelvvel (HL L 15, 24. o.; magyar nyelvű különkiadás: 9. fejezet, 1. kötet, 352. o.) módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17-i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik irányelv) 17. és 20. cikkének, valamint az uniós jog általános elveinek értelmezésére vonatkozik.

2. E kérelmet az Uszodaépítő Kft. és az APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály (a továbbiakban: APEH) között annak tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, hogy az utóbbi megtagadta az alapeljárás felperesétől a részére végzett építési munkákhoz kapcsolódó hozzáadottérték-adónak (a továbbiakban: HÉA) az általa fizetendő HÉÁ-ból való levonását.

Jogi háttér

Az uniós szabályozás

3. A közös hozzáadottértékadó-rendszerről szóló, 2006. november 28-i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.) 411. és 413. cikkének megfelelően 2007. január 1-jétől hatályon kívül helyezte az uniós HÉA-jogszabályokat, különösen a hatodik irányelvet, és annak helyébe lépett. A 2006/112. irányelv (1) és (3) preambulumbekezdése szerint a hatodik irányelv átdolgozására azért volt szükség, hogy a tagállamok HÉÁ-ra vonatkozó jogszabályainak összehangolására irányuló rendelkezések világos és ésszerű módon, átdolgozott szerkezettel és szövegezéssel kerüljenek bemutatásra, anélkül azonban, hogy ez elviekben érdemi változásokat eredményezne. A 2006/112. irányelv rendelkezései tehát lényegében azonosak a hatodik irányelv megfelelő rendelkezéseivel.

4. A 2006/112 irányelvnek – a hatodik irányelv 17. cikke (1) bekezdésének szövegét átvevő – 167. cikke értelmében „[a]z adólevonás joga abban az időpontban keletkezik, amikor a levonható adó megfizetési kötelezettsége keletkezik.”

5. A 2006/112 irányelv 168. cikkének a) pontja, amelynek szövege lényegében megegyezik a hatodik irányelv 17. cikke (2) bekezdése a) pontjának az utóbbi irányelv 28f. cikkének (1) bekezdéséből következő szövegével, az alábbiak szerint rendelkezik:

„Az adóalany, amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat az adóköteles tevékenységének folytatása szerinti tagállamban adóköteles tevékenységéhez használja fel, jogosult az általa fizetendő adó összegéből levonni a következő összegeket:

a) a részére más adóalany által teljesített vagy teljesítendő termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás után az ebben a tagállamban fizetendő vagy megfizetett HÉÁ-t”.

6. A 2006/112. irányelv 178. cikke, amely lényegében átveszi a hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdésének az utóbbi irányelv 28f. cikkének 2. pontjából következő szövegét, az alábbiak szerint rendelkezik:

„Az adóalanynak adólevonási joga gyakorlásához az alábbi feltételeket kell teljesítenie:

[…]

f) amennyiben a 194–197. cikk és a 199. cikk értelmében termék beszerzőjeként vagy szolgáltatás igénybevevőjeként adófizetésre kötelezett, az egyes tagállamok által előírt alaki követelményeknek kell megfelelnie.”

7. A 2006/112. irányelv 199. cikke (1) bekezdésének a) pontja kimondja:

„(1) A tagállamok előírhatják, hogy a HÉA megfizetésére azon adóalany kötelezett, aki részére a következő termékértékesítések vagy szolgáltatások bármelyikét teljesítették:

a) építési szolgáltatások […]”.

8. A 2006/112. irányelv 199. cikke (1) bekezdésének a) pontjából eredő eljárás általában „fordított adózás” néven ismert, és azt korábban a hatodik irányelv 21. cikkének (1) bekezdése írta elő.

A nemzeti szabályozás

9. A 2008. január 1-jén hatályba lépett, általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény (a továbbiakban: új áfatörvény) 127. §-a (1) bekezdésének a) pontja előírja, hogy „[a]z adólevonási jog gyakorlásának tárgyi feltétele, hogy az adóalany személyes rendelkezésére álljon […] a nevére szóló, az ügylet teljesítését tanúsító számla”.

10. Az új áfatörvény 142. §-a (1) bekezdésének b) pontja a következőképpen rendelkezik:

„(1) Az adót a termék beszerzője, szolgáltatás igénybevevője fizeti:

[…]

b) a szolgáltatás nyújtásának minősülő […] építési-szerelési és egyéb szerelési munka esetében […]”.

11. Az új áfatörvény 142. §-ának (7) bekezdése értelmében „[a]z (1) bekezdés alkalmazása esetében a termék értékesítője, szolgáltatás nyújtója olyan számla kibocsátásáról gondoskodik, amelyben áthárított adó, illetőleg […] százalékérték nem szerepel”.

12. Az új áfatörvény 169. §-ának k) pontja a következőképpen rendelkezik:

„A számla kötelező adattartalma a következő:

k) […] abban az esetben, ha adófizetésre a termék beszerzője, szolgáltatás igénybevevője kötelezett, jogszabályi hivatkozás vagy bármely más, de egyértelmű utalás arra, hogy a termék értékesítése, szolgáltatás nyújtása

[…]

kb) után a termék beszerzője, szolgáltatás igénybevevője az adófizetésre kötelezett”.

13. Az új áfatörvény 269. §-ának (1) bekezdése kimondja továbbá:

„Abban az esetben, ha e törvény és az [általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. törvény (a továbbiakban: régi áfatörvény)] ugyanazon érintett félre vagy felekre nézve ugyanazon tényállásbeli elemeken nyugvó adóztatandó ügyletből származó, önadózással gyakorlandó jogokról és kötelezettségekről egyaránt rendelkezik, az önadózással gyakorlandó jogokat és kötelezettségeket e törvény hatálybalépésétől kezdődően is kizárólagosan [a régi áfatörvény] rendelkezései alapján kell megállapítani és alkalmazni, kivéve, ha e törvény [a régi áfatörvényhez] képest valamennyi érintett félre együttesen és összességében a kötelezettségek hiányát állapítja meg, vagy kevésbé terhes kötelezettségeket állapít meg, illetőleg új jogokat vagy többletjogokat állapít meg. Utóbbi esetben a jogokat és kötelezettségeket – valamennyi érintett fél együttes döntése alapján – e törvény rendelkezései alapján lehet megállapítani és alkalmazni, még akkor is, ha azok e törvény hatálybalépését megelőzően – az elévülési időn belül – keletkeztek, feltéve, hogy erről a döntésről valamennyi érintett fél közös elhatározással, előzetesen és írásban nyilatkozik az állami adóhatóságnak, amelynek legkésőbb 2008. február 15. napjáig az állami adóhatóság illetékes szervéhez be kell érkeznie. A határidő elmulasztása esetében igazolási kérelem benyújtásának nincs helye. Ilyen esetben az önellenőrzés pótlékmentesen végezhető el.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

14. Az alapeljárás felperese 2006. június 9-én építési munkákra irányuló fővállalkozási szerződést kötött a N. M. Kft. beruházóval. Az említett építési munkák kivitelezését a felperes különböző alvállalkozók közreműködésével végezte.

15. A kivitelezés 2007 tavaszán kezdődött meg, ugyanezen év nyarán azonban pénzügyi problémák miatt a kivitelezés félbeszakadt. Az addig elvégzett teljesítésekről a számlák kiállításra kerültek. A felperes és annak alvállalkozói is eleget tettek a régi áfatörvény alapján fennálló áfabevallási és fizetési kötelezettségüknek.

16. Az új áfatörvény hatálybalépését követően, 2008. február 14-én a felperes, a beruházó és az alvállalkozók az említett törvény 269. §-ának (1) bekezdése alapján együttes nyilatkozatot tettek arra vonatkozóan, hogy mind a felperes és a beruházó, mind a felperes és az alvállalkozók közötti szerződések alapján végzett építési munkákra az új törvény rendelkezéseit kívánják alkalmazni (a továbbiakban: a 2008. február 14-i nyilatkozat).

17. A felperes 2007. évre vonatkozóan benyújtott áfabevallásának az adóhatóság általi ellenőrzését követően e hatóság a 2008. május 23-i határozatával a felperes terhére 2007. április–szeptember hónapokra mindösszesen 52 822 000 HUF adóhiányt állapított meg. Az adóhatóság indokolásában e tekintetben kifejtette, hogy a felperes nem gyakorolhatott adólevonási jogot az alvállalkozók által kiállított számlák alapján, mivel e számlák nem feleltek meg az új áfatörvény rendelkezéseinek. A 2008. február 14-i nyilatkozat következtében ugyanis az új áfatörvény fordított adózásra vonatkozó rendelkezései visszaható hatállyal alkalmazandók voltak a 2007. év során kiállított számlákra. Az említett hatóság álláspontja szerint az alvállalkozók által kiállított számláknak meg kellett volna felelniük az új áfatörvény 142. §-a (7) bekezdése és 169. §-a k) pontja rendelkezéseinek. Következésképpen ahhoz, hogy a felperes az új áfatörvény rendelkezéseinek megfelelően gyakorolhassa adólevonási jogát, egyfelől az alvállalkozóknak módosítaniuk kellett volna a kiállított számlákat, másfelől a felperesnek önellenőrzéssel módosítania kellett volna a 2007. évre vonatkozó áfabevallását.

18. 2008. szeptember 5-i határozatával az APEH helybenhagyta a 2008. május 23-i határozatot.

19. A felperes a kérdést előterjesztő bírósághoz benyújtott keresetében az APEH 2008. szeptember 5-i határozatának hatályon kívül helyezését kérte. E bíróság álláspontja szerint az új áfatörvény 269. §-ának (1) bekezdése, mivel visszaható hatállyal megvonja a régi áfatörvény alapján a felperes által jogszerűen gyakorolt adólevonási jogot, sérti a hatodik irányelv 17. és 20. cikkét, valamint az uniós jog általános elveit.

20. E körülmények között a Baranya Megyei Bíróság úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

„1. A hatodik irányelv 17. és 20. cikkével összeegyeztethető-e az adólevonási jog keletkezését követő időpontban – 2008. január l-jével[ – hatályba lépő] tagállami jogi rendelkezés, mely a 2007. évben végzett szolgáltatásnyújtás illetve termékértékesítés után megfizetett és bevallott áfa levonását a számlák tartalmának módosításával és [önellenőrzés] beadásával követeli meg?

2. Az új áfatörvény 269. §[-ának] (1) bekezdésében foglalt intézkedés, mely szerint az e szakaszban foglalt feltételek fennállása esetén az új törvény rendelkezései alapján kell megállapítani és alkalmazni jogokat és kötelezettségeket még akkor is, ha azok e törvény hatálybalépését megelőzően – az elévülési időn belül – keletkeztek, megfelel-e [az uniós] jog általános elveinek, nevezetesen objektív módon igazolható, ésszerű, arányos, és figyelemmel van-e a jogbiztonság követelményére?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az elfogadhatóságról

21. A magyar kormány azzal érvel, hogy az alapeljárás nem teszi szükségessé az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban hivatkozott rendelkezések és jogelvek értelmezését. E tekintetben megjegyzi egyfelől, hogy az új áfatörvény rendelkezéseinek visszaható hatályú alkalmazása kizárólag a felperes, valamint a többi érintett adóalany kifejezett és önkéntes szándéknyilatkozatán alapul. Márpedig a felperesnek, mivel kifejezetten kérte e törvény visszaható hatályú alkalmazását, tudomásul kell vennie az ehhez kapcsolódó jogkövetkezményeket is. Másfelől az alapeljárás az új áfatörvény átmeneti rendelkezéseinek a felperes általi téves értelmezéséből ered. Ezen eljárás a nemzeti jog, és nem az uniós jog értelmezését teszi szükségessé.

22. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az Európai Unió Bírósága és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikkben előírt együttműködés keretében kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó döntésért felelős tagállami bíróság feladata annak eldöntése, hogy az ügy sajátos jellemzőit tekintve az ítélet meghozatalához szükség van-e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések valóban relevánsak-e. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések az uniós jog értelmezését vetik fel, a Bíróság főszabály szerint köteles határozatot hozni (lásd különösen a C-379/98. sz. PreussenElektra-ügyben 2001. március 13-án hozott ítélet [EBHT 2001., I-2099. o.] 38. pontját, a C-103/08. sz. Gottwald-ügyben 2009. október 1-jén hozott ítélet [EBHT 2009., I-9117. o.] 16. pontját és a C-82/09. sz. Dimos Agiou Nikolaou-ügyben 2010. április 22-én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 14. pontját).

23. Ebből következik, hogy a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések relevanciájának vélelmét csak kivételesen lehet megdönteni, ha nyilvánvaló, hogy az e kérdésekkel érintett uniós jogi rendelkezések kért értelmezése semmilyen kapcsolatban sem áll az alapügy tényállásával vagy tárgyával (lásd különösen a fent hivatkozott Gottwald-ügyben hozott ítélet 17. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

24. Márpedig a jelen esetben függetlenül attól, hogy a felperes választotta az új áfatörvény rendelkezéseinek az alkalmazását, és még ha e választás az érintett törvény téves értelmezésén alapult is, az alapeljárásban ezen új törvény rendelkezései alkalmazandók, és a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak afelől, hogy az említett törvény átmeneti rendelkezései összeegyeztethetők-e az uniós jog különböző rendelkezéseivel, mivel ezen intézkedések akadályozzák a felperest abban, hogy HÉA-levonási jogát gyakorolja.

25. Meg kell tehát állapítani, nem tűnik nyilvánvalónak, hogy az uniós jog kért értelmezése irreleváns a nemzeti bíróság által meghozandó határozat szempontjából.

26. Következésképpen az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet elfogadhatónak kell nyilvánítani.

Az első kérdésről

27. Ami először is az első kérdés tárgyát illeti, meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérelme a hatodik irányelv 17. és 20. cikkének az értelmezésére vonatkozik.

28. Mindazonáltal a 2006/112. irányelv 411. és 413. cikkének megfelelően az utóbbi irányelv 2007. január 1-jével hatályon kívül helyezte a hatodik irányelvet, és annak helyébe lépett.

29. Ezért, mivel az alapügy tényállásának valamennyi eleme 2007. január 1-jét követően valósult meg, ezen ügy szempontjából kizárólag a 2006/112. irányelv rendelkezéseinek értelmezése releváns.

30. Az a körülmény, hogy a nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket formálisan kizárólag a hatodik irányelv rendelkezéseire hivatkozva fogalmazta meg, nem akadálya annak, hogy a Bíróság megadja e bíróság számára az uniós jog értelmezésének minden olyan elemét, amely szükséges az utóbbi előtt lévő ügy megítéléséhez, akár hivatkozott ezekre kérdéseinek szövegében, akár nem (lásd ebben az értelemben a C-115/08. sz. ČEZ-ügyben 2009. október 27-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-10265. o.] 81. pontját és a C-341/08. sz. Petersen-ügyben 2010. január 12-én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 48. pontját).

31. E vonatkozásban meg kell említeni, hogy – mint ahogy az a 2006/112 irányelv (3) preambulumbekezdéséből következik – ezen irányelv a tagállamok HÉÁ-ra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló meglévő jogszabály, nevezetesen a hatodik irányelv átdolgozása, amely átdolgozás elviekben nem eredményez érdemi változásokat e szabályozásban.

32. E feltételek mellett úgy kell tekinteni, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés a 2006/112. irányelv 167. és 168. cikkének értelmezésére irányul, amelyek megegyeznek a hatodik irányelvnek az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban említett rendelkezéseivel. Egyébiránt, mivel az első kérdés lényegében a HÉA-levonási jog gyakorlásának szabályaira irányul, azt úgy kell tekinteni, mint amely a 2006/112. irányelv 178. cikkének értelmezésére is vonatkozik.

33. Másodszor, ami a kérdés érdemét illeti, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2006/112. irányelv 167., 168. és 178. cikkével ellentétes-e az olyan tagállami szabályozás, mint amely az alapeljárás tárgyát képezi, és amely a fordított adózásra vonatkozó új rendelkezések visszaható hatályú alkalmazása keretében a HÉA-levonási jog gyakorlásának feltételeként előírja az új törvény hatálybalépését megelőzően teljesített ügyletekre vonatkozó számlák módosítását és önellenőrzéssel módosított adóbevallás benyújtását.

34. E vonatkozásban emlékeztetni kell arra egyfelől, hogy a 2006/112. irányelv 167. és 168. cikkében foglalt adólevonási jog a HÉA mechanizmusának szerves részét képezi, és főszabály szerint nem korlátozható. E mechanizmus a teljesített ügyleteket terhelő előzetesen felszámított adó teljes összege tekintetében azonnal érvényesül (a C-368/09. sz., Pannon Gép Centrum-ügyben 2010. július 15-én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 37. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

35. Az adólevonások rendszerének ugyanis az a célja, hogy az adóalanyt teljes egészében mentesítse valamennyi gazdasági tevékenysége keretében fizetendő vagy megfizetett HÉA terhe alól. A közös HÉA-rendszer következésképpen valamennyi gazdasági tevékenység adóterhét illetően biztosítja a semlegességet, feltéve hogy az említett tevékenységek főszabály szerint maguk is HÉA-kötelesek (lásd különösen a C-408/98. sz. Abbey National ügyben 2001. február 22-én hozott ítélet [EBHT 2001., I-1361. o.] 24. pontját, a C-25/03. sz. HE-ügyben 2005. április 21-én hozott ítélet [EBHT 2005., I-3123. o.] 70. pontját, valamint a C-439/04. és C-440/04. sz., Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben 2006. július 6-án hozott ítélet [EBHT 2006., I-6161. o.] 48. pontját).

36. Az a körülmény tehát, hogy az adóalany az új áfatörvény alkalmazását választotta a régi törvény helyett, önmagában nem befolyásolhatja az előzetesen felszámított HÉA levonására vonatkozó jogát, amely közvetlenül a 2006/112. irányelv 167. és 168. cikkéből következik.

37. Másfelől, ami az adólevonási jog gyakorlásának a 2006/112 irányelv 178. cikkében előírt szabályait illeti, mivel a 2006/112 irányelv 199. cikke (1) bekezdése a) pontjának hatálya alá eső fordított adózási eljárásról van szó, meg kell állapítani, hogy kizárólag a 178. cikk f) pontja szerinti szabályok alkalmazandók. Ennélfogva azon adóalanynak, aki valamely szolgáltatás igénybevevőjeként az e szolgáltatáshoz kapcsolódó HÉA megfizetésére kötelezett, nem kell a 2006/112 irányelv formai követelményeinek megfelelően kiállított számlával rendelkeznie ahhoz, hogy adólevonási jogát gyakorolhassa, és kizárólag az érintett tagállam által – a számára ugyanezen irányelv 178. cikke f) pontjában meghagyott lehetőség keretein belül – meghatározott formai követelményeknek kell eleget tennie (lásd ebben az értelemben a C-90/02. sz. Bockemühl-ügyben 2004. április 1-jén hozott ítélet [EBHT 2004., I-3303. o.] 47. pontját).

38. Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az érintett tagállam által ily módon meghatározott formai követelmények, amelyeket az adóalanynak be kell tartania ahhoz, hogy HÉA-levonási jogát gyakorolhassa, nem mehetnek túl azon a mértéken, amely a fordított adózási eljárás helyes alkalmazásának biztosításához mindenképp szükséges (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bockemühl-ügyben hozott ítélet 50. pontját).

39. E tekintetben a Bíróság korábban már kimondta, hogy az adósemlegesség elve megköveteli, hogy az előzetesen felszámított HÉA levonása lehetséges legyen, amennyiben a tartalmi követelmények teljesülnek, még ha egyes alaki követelményeknek nem is tesz eleget az adóalany (a C-95/07. és C-96/07. sz. Ecotrade egyesített ügyekben 2008. május 8-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-3457. o.] 63. pontja).

40. Következésképpen, mivel az adóhatóság rendelkezik az annak megállapításához szükséges adatokkal, hogy az adóalany – mint a szóban forgó szolgáltatások címzettje – köteles-e HÉÁ-t fizetni, a 2006/112. irányelv 167 és 168. cikkével, illetve a 178. cikkének f) pontjával ellentétes az olyan szabályozás, amely az említett adóalanynak a szóban forgó adó levonásához való joga tekintetében olyan további feltételeket ír elő, amelyek hatására e jog gyakorlásának lehetősége elenyészik (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bockemühl-ügyben hozott ítélet 51. pontját és a fent hivatkozott Ecotrade egyesített ügyekben hozott ítélet 64. pontját).

41. Az alapeljárásban az adóhatóság megtagadta a felperestől a 2007. év folyamán az utóbbi alvállalkozói által kivitelezett építési munkákhoz kapcsolódó áfa levonásának jogát egyfelől azzal az indokkal, hogy a felperes az említett ügyletekről nem rendelkezett a visszaható hatállyal, 2008. január 1-jétől alkalmazandó új áfatörvény 142. §-a (7) bekezdésének és 169. §-a k) pontjának megfelelően módosított számlákkal, és másfelől azzal, hogy nem módosította önellenőrzéssel a 2007. évre vonatkozó adóbevallását az így módosított számlák alapján.

42. Az iratokból először is megállapítható, hogy az ügyben teljesültek a HÉA-levonási jog megszerzésének a 2006/112 irányelv 168. cikke a) pontja szerinti anyagi jogi feltételei ahhoz, hogy a felperes gyakorolhassa az alvállalkozói által végzett építési munkákhoz kapcsolódó áfa vonatkozásában az említett levonási jogot. Meg kell állapítani, hogy ez utóbbi ügyleteket ténylegesen az adóalanynak az érintett tagállamban végzett adóköteles tevékenységéhez használták fel. Egyébiránt a 2007. évre vonatkozó adóbevallás alapján a szóban forgó adóhatóságnak tudomása volt arról, hogy az említett anyagi jogi feltételek teljesültek.

43. Másodszor nem vitatott, hogy abban az időpontban, amikor az adóhatóság megtagadta a felperestől az áfalevonási jogot, e hatóság a 2007. évre vonatkozó adóbevallás, valamint a 2008. február 14-i nyilatkozat alapján mindazon információkkal rendelkezett, amelyek annak megállapításához szükségesek, hogy a felperes köteles volt az alvállalkozói által végzett építési munkák címzettjeként áfát fizetni.

44. Amint az Európai Bizottság kifejti, az olyan formai követelmények előírása, mint amilyenek az alapügy tárgyát képezik, azzal a hatással jár, hogy a felperes levonási joga gyakorlásának lehetősége elenyészik.

45. A jelen ítélet 39. és 40. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel meg kell tehát állapítani, hogy a 2006/112 irányelv 167., 168. és 178. cikkével ellentétes az olyan formai követelmények előírása, mint amelyek az alapügy tárgyát képezik.

46. E körülmények között a 2006/112 irányelv 167., 168. és 178. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan tagállami jogszabály visszaható hatályú alkalmazása, amely a fordított adózási eljárás keretében az építési munkákhoz kapcsolódó HÉA levonásának jogát az említett ügyletekre vonatkozó számlák módosításától és önellenőrzéssel módosított adóbevallás benyújtásától teszi függővé annak ellenére, hogy az érintett adóhatóság mindazon információkkal rendelkezik, amelyek ahhoz szükségesek, hogy megállapítsa, az adóalany a szóban forgó ügyletek címzettjeként HÉA fizetésére kötelezett, és hogy ellenőrizze a levonható adó összegét.

A második kérdésről

47. Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdésre nem szükséges megválaszolni.

A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

A közös hozzáadottértékadó-rendszerről szóló, 2006. november 28-i 2006/112/EK tanácsi irányelv 167., 168. és 178. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan tagállami jogszabály visszaható hatályú alkalmazása, amely a fordított adózási eljárás keretében az építési munkákhoz kapcsolódó hozzáadottérték-adó levonásának jogát az említett ügyletekre vonatkozó számlák módosításától és önellenőrzéssel módosított adóbevallás benyújtásától teszi függővé annak ellenére, hogy az érintett adóhatóság mindazon információkkal rendelkezik, amelyek ahhoz szükségesek, hogy megállapítsa, az adóalany a szóban forgó ügyletek címzettjeként hozzáadottérték-adó fizetésére kötelezett, és hogy ellenőrizze a levonható adó összegét. (Az Európai Unió Bíróságának C-392/09. sz. ügyben hozott ítélete, harmadik tanács 2010. szeptember 30.)

II. Ha az Alkotmánybíróság mulasztásban megnyilvánuló alkotmánysértést állapít meg amiatt, hogy a törvény nem tartalmaz határidőt a bányatelek megnyitása utáni kitermelés megkezdésére, a bányászati hatóság nem alapozhatja döntését arra, hogy a törvény ilyen határidőt mégis tartalmaz

Az Alkotmánybíróságnak – az alkotmányossági probléma eldöntése alapjául szolgáló – jogszabály-értelmezése a jogalkalmazó szervekre nézve kötelező. Ha az Alkotmánybíróság mulasztásban megnyilvánuló alkotmánysértést állapít meg amiatt, hogy a törvény nem tartalmaz határidőt a bányatelek megnyitása utáni kitermelés megkezdésére, a bányászati hatóság nem alapozhatja döntését arra, hogy a törvény ilyen határidőt mégis tartalmaz.

1. Mire alapozta az alperes a döntését? Miért jár a határidő letelte ex lege jogvesztéssel?

2. Mi motiválta az alperesi döntés meghozatalát?

3. Milyen nyelvtani és rendszertani értelmezési szempontokat vett figyelembe a bíróság?

4. Milyen alapon tért el másik jogerős döntésétől?

Az első fokon eljáró bányahatóság 2008. február 5-én kelt határozatával a felperes bányászati jogának törvény erejénél fogva történő megszűnése miatt törölte a határozattal megállapított Sz. V. homok védnevű bányatelket. Az első fokú határozat indokolása megállapította, hogy a bányatelket megállapító és bányászati jogot keletkezető határozat 1999. november 22-én emelkedett jogerőre, de az azóta eltelt időben a jogosult bányanyitásra, feltárásra és kitermelésre vonatkozó műszaki üzemi terv engedélyezését nem kezdeményezte, bányászati tevékenység végzését nem kezdte meg. Emiatt a bányászatról szóló 1993. évi XLVIII. törvény (a továbbiakban: Bt.) 2005. február 11-ig hatályos, 22. § (5) bekezdése értelmében bányászati joga 2004. november 22-én a törvény erejénél fogva megszűnt.

A felperes fellebbezése folytán eljárt alperes határozatával – a fellebbezés elutasítása mellett – az első fokú döntést helybenhagyta. Az alperes megállapította, hogy a bányatelekben megnyilvánuló bányászati jogot a 2003. október 17-én kelt – és 2006. november 6-án jogerőre emelkedett – első fokú határozat ruházta át a felperesi kft.-re. Az alperes utalt arra is, hogy a tárgyi bánya 2004 decemberéig hatályos műszaki üzemi tervét 2004. október 19-i keltezésű határozatával 2005. december 31-ig a bányakapitányság meghosszabbította.

A felperes a 2005. április 1. – június 30. közötti időszakra vonatkozóan nyújtott be önbevallást, mely szerint 15 m3 ásványi nyersanyagot termelt ki, melyről az alperes megállapította, hogy ez a jogszabályban biztosított öt év letelte után történt. A Bt. 22. § (5) bekezdését – mely a 15. § kitermelés megkezdését öt évben rögzítő rendelkezésére utal vissza – úgy értelmezte az alperes, hogy a határidő elmulasztása ex lege jogvesztéssel jár. Az alperes a Bt. 2005. február 12-től hatályos rendelkezéseit eljárásában nem alkalmazta, mert a jogvesztő határidő a módosítások hatálybalépése, 2005. február 12. előtt letelt.

Az alperesi határozattal szemben annak bírósági felülvizsgálat iránt a felperes nyújtott be keresetet. Az alperesi határozat hatályon kívül helyezését – többek közt – a Bt. 26/A. §-ára, és a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 111. §-ára hivatkozással kérte.

Rámutatott, hogy a bányatelekre 2010. december 31-ig érvényes környezetvédelmi engedéllyel rendelkezik, üzemi terve érvényességének ideje a bányahatóság részéről 2005. december 31-ig meghosszabbításra került. Álláspontja szerint a 2005. február 12-től hatályos jogszabály-módosítás esetében is alkalmazandó volt, emellett az alperesi hatóság befogadta a kitermelésre vonatkozó járulékbevallását.

Az eljárt megyei bíróság a felperes keresetének helyt adva az alperes határozatát – az első fokú határozatra is kiterjedően – hatályon kívül helyezte.

Ítéletének indokolásában az alperes által a határozat meghozatalának jogalapjaként megjelölt, 2005. február 11-ig hatályban volt Bt. rendelkezések tartalmát és egymáshoz való viszonyát elemezve megállapította, hogy az alperes által hivatkozott, kitermelésre vonatkozó időtartam egyértelműen „a kutatás engedélyezése” körében került szabályozásra, és teljes egészében a koncessziós szabályokra utal vissza.

A 22. § (5) bekezdésében a 15. §-ra való utalással történt szabályozás a hivatkozott határidők elmulasztása esetén a kutatási engedélyhez fűződő jogok megszűnéséről rendelkezik. A bíróság szerint e jogszabályi rendelkezés megfogalmazásából nem lehet arra következtetni, hogy a felperes bányatelkét a törvény erejénél fogva törölni kellett volna.

Rámutatott a bíróság arra is, hogy a Bt. akkor hatályos 26. § (9) bekezdése rendelkezett a bányatelek hivatalból történő törléséről, a környezetvédelmi engedély hiánya esetére.

A 26. § (3) bekezdése alapján megállapított bányatelek hivatalbóli törlésének további eseteit a jogszabály taxatíve nem határozta meg, így ex lege a bányatelek az akkor hatályos rendelkezések alapján nem volt törölhető.

Az eljárt megyei bíróság hangsúlyozta, hogy a Bt. 26. §-át a 26/A. § beiktatásával a 2004. évi CXXXVIII. törvény módosította, egyben a 22. § (5) bekezdéséből a kitermelésre vonatkozó határidőt kivette.

E törvénymódosítás alapjául az Alkotmánybíróság 1/2004. (II. 12.) AB határozata (a továbbiakban: Abh.) szolgált, melyre a módosító törvény miniszteri indokolása is utalt.

A törvény 10. §-ához fűzött indokolás szerint a 26. § (3) bekezdésének módosítása és a 26. §-ban lévő szabályozás a már hivatkozott Abh.-ban megállapított azon hiányosságot pótolta, mely szerint a felperesi ötéves időtartam lejártakor hatályban volt törvény a bányatelekkel lefedni tervezett ingatlanok tulajdonosi jogosítványa gyakorlása szempontjából nem szabályozza a bányatelekkel összefüggő valamennyi szabályt, és „semmiféle határidőt nem állapít meg, hogy milyen határidőn belül kell a bányatelek nyilvánítása után megkezdeni a bányaművelést”.

A bíróság hangsúlyozta, hogy az első fokú határozat meghozatalakor a Bt. 22. § (5) bekezdése már más szöveggel volt hatályban, az eljárt alperesi hatóság határozata meghozatala során – a törvény módosításának indokolásától, illetve az abban hivatkozott alkotmánybírósági állásponttól nem tekinthetett volna el, hiszen eszerint a Bt. korábbi – azaz az alperes által alkalmazott – szabályozása nem tartalmazott határidőt a kitermelés megkezdésére (bányaművelésre).

Mindezek alapján az alperes határozatát a bíróság jogszabálysértőnek találta; megállapította, hogy a 2008. április 24-én meghozott alperesi döntéssel a Bt. korábbi, 22. § (5) bekezdését megjelölve, úgy törölte a bányatelket, hogy arra ez a jogszabály nem adott lehetőséget.

Miután az alperes határozata jogszabálysértő volt, a bíróság azt az első fokú határozatra is kiterjedő hatállyal új eljárás lefolytatása nélkül hatályon kívül helyezte.

A jogerős ítélettel szemben az alperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet, melyben annak hatályon kívül helyezését és új – a keresetet elutasító – határozat meghozatalát kérte.

Az alperes előadta, hogy a felperes bányatelekben megnyilvánuló bányászati joga megszűnt, ezért a telket törölni kellett. A felperes a területen kitermelést nem, csak kutatást végzett a telek megnyitása előtt. A Bt. akkor hatályban volt 22. § (5) bekezdése a teleknyitás utáni kitermelési határidő elmulasztására vonatkozik, az alperesi álláspont szerint.

Rámutatott az alperes arra, hogy a jogerős ítélet ellentmondást tartalmaz a tekintetben, hogy volt-e korábban határidő vagy nem, hiszen utal arra, hogy külön rendelkezés hiányában az alperesi hatóság és elsőfokú hatóságai „jobb híján” a Bt. 22. § (5) bekezdése alkalmazásával állapíthatták meg a kitermelésre vonatkozó határidőt.

Az alperes szerint – az Alkotmánybíróság határozatától eltérően – a Bt. 22. § (5) bekezdése a kitermelésre is tartalmazott határidőt.

Tekintettel arra, hogy az ötéves időtartam még a Bt. módosítás hatálybalépése előtt letelt, szándékosan nem alkalmazta a határozata meghozatalakor hatályban volt hatályos szabályokat.

A felperes az adott területen végzett kutatási tevékenységet, melyet követően kutatási zárójelentést készített, melyre alapozva kérte a bányatelek megállapítását. Az alperes szerint azonban e tényeknek nincs jelentőségük a kitermelési határidő elmulasztása tekintetében, mely – álláspontja szerint – a közigazgatási eljárásban egyértelműen bizonyítást nyert.

A kutatási engedélyhez fűződő jog a Bt. 22. § (2) bekezdése alapján azt jelenti – az alperes szerint –, hogy a bányavállalkozó a hatóság által jóváhagyott kutatási műszaki üzemi terv alapján elvégezheti a kutatást, annak eredményei felhasználásával elkészítheti a zárójelentést, melynek hatósági elfogadása esetén kérheti a bányatelek megállapítását.

A Bt. rendszertani értelmezése alapján a kutatás esetén csak a kutatással kapcsolatos jogok szűnhetnek meg; a kitermelési határidő pedig egyértelműen a bányatelekhez kapcsolódik, amikor már kutatásról beszélni nem lehet, így a Bt. 22. § (5) bekezdésében írt határidőre való hivatkozás és a jogvesztés csak a bányatelek megállapítását követő kitermelési határidő elmulasztására vonatkozhat, ellentétben a jogerős ítéletben elfoglalt jogértelmezési állásponttal.

Az alperes – az Alkotmánybíróság határozata indokolásában foglaltakat általánosságban nem vonva kétségbe – megjegyezte, hogy a kitermelési határidő hiányára vonatkozó alkotmánybírósági megállapítással nem ért egyet. Megítélése szerint a Bt. 22. § (5) bekezdése korábban is tartalmazott határidőt a kitermelés megkezdésére, melynek alátámasztásául a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Bíróság 2003-ban született ítéletét csatolta. Az alperes – megítélése szerint – eljárásaiban a hatályos szabályokat nem alkalmazhatta, mivel a felperes bányászati joga már megszűnt, melyet csak deklarálni kellett, a szükséges hatósági intézkedést meg kellett tennie, a bányatelek jogi sorsának rendezése érdekében.

A felülvizsgálati kérelemmel szemben előterjesztett ellenkérelmében a felperes a jogerős ítélet hatályban való fenntartását és a felülvizsgálati kérelem elutasítását kérte, mert álláspontja szerint az eljárt megyei bíróság a bányászati jog törlésére vonatkozó szabályozást megfelelően alkalmazta és értelmezte, megfelelően vizsgálta a hatályos bányatörvény 2005. február 12. előtt hatályban volt rendelkezéseit, szabályzási szerkezetét, illetve annak célját.

A felperes álláspontja szerint a Bt. 26. § (3) bekezdésében foglaltak rögzítették, hogy a bányatelket a bányafelügyelet a bányavállalkozó kérelmére határozatban állapítja meg.

A Bt. 26. § (9) bekezdése szerint a bányatelek hivatalból történő törlésére a környezetvédelmi engedély hiányában, illetve az engedély iránti kérelem elutasítása esetén van lehetőség.

A hivatalbóli törlés feltételeként egyedül megállapított környezetvédelmi engedély hiánya a felperes esetén nem állt fenn, tekintettel arra, hogy érvényes környezetvédelmi engedéllyel rendelkezett.

A felperes is rámutatott arra, hogy – az Alkotmánybíróság határozatában elfoglalt álláspont és értelmezés szerint – korábban a jogszabályban nem volt határidő arra, hogy a kitermelést milyen határidőn belül kell megkezdeni.

A Legfelsőbb Bíróság megállapította, hogy az eljárt Fejér Megyei Bíróság a Bt. alperesi határozat meghozatalakor alkalmazott szabályainak helyes értelmezésével jutott arra a következtetésre, hogy azok a szabályok a bányatelek hivatalbóli törlését, azaz az alperesi határozat meghozatalát a perbeli tényállás vonatkozásában nem tették jogszerűen lehetővé.

Az eljárt megyei bíróság jogerős ítéletében alkalmazott jogértelmezési módszerek egyike volt a jogszabály nyelvtani értelmezése, melynek során – az ítélet indokolásából is kitűnően – a megyei bíróság is kifejtette azon kétségét, hogy a Bt. 22. § (5) bekezdése értelmezhető-e a kitermelésre vonatkozó ötéves határidő letelte esetén a kitermeléshez fűződő jog megszűnése alapjául.

A bíróság azonban – a kétségek kifejezése mellett – egyértelműen állást foglalt a tekintetben, hogy a Bt. hivatkozott rendelkezésének nyelvtani és rendszertani értelmezéssel [a 22. § (5) bekezdése a kutatás engedélyezésére vonatkozó szabályai között helyezkedik el], továbbá az Alkotmánybíróság határozatában kifejtett jogértelmezés figyelembevételével megállapított tartalma az alperesi határozat jogszerű meghozatalát nem tette lehetővé.

A Legfelsőbb Bíróság rá kíván mutatni arra, hogy az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény 27. § (2) bekezdése szerint az Alkotmánybíróság határozata mindenkire nézve kötelező. Az Alkotmánybíróság a Bt. alkotmányossági felülvizsgálata kapcsán hozott határozatának rendelkező részében megállapította, hogy az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében szabályozott jogállamiságból folyó jogbiztonságot, valamint az Alkotmány 13. § (1) bekezdését sértő – mulasztásban megnyilvánuló – alkotmányellenes helyzet keletkezett annak következtében, hogy az Országgyűlés a Bt.-ben nem teljes körűen állapította meg a bányatelek területén fekvő ingatlanok tulajdonosai tulajdonhoz való jogának védelmét szolgáló, a tulajdonkorlátozás arányosságát biztosító garanciális rendelkezéseket.

Az Abh. rendelkező részében foglalt, mulasztásos alkotmánysértést megállapító döntés a Magyar Köztársaság jogrendszerében mind a jogalkotóra, mind a jogalkalmazó szervekre nézve az AB tv. 27. § (2) bekezdése említett rendelkezése alapján kötelező.

Az Abh. indokolásában az Alkotmánybíróság egyértelműen utal arra, hogy az akkor hatályos, és az Alkotmánybíróság által vizsgált Bt. szabálya többek között azért valósít meg mulasztásos alkotmánysértő helyzetet, mert „semmiféle határidőt nem állapít meg, hogy milyen határidőn belül kell a bányatelekké nyilvánítás után megkezdeni a bányaművelést”. (ABH 2004, 35, 45.)

Az Alkotmánybíróság éppen azért hozta meg ezt a határozatát, mert a Bt. nem állapít meg a bányatelek-kinyilvánítás utáni bányaművelés megkezdésére határidőt, és ezzel tartósan forgalomképtelenné teheti az ingatlant, mivel az ingatlan új rendeltetésében érdekeltsége csak a bányavállalkozónak van.

Ezt az értelmezést elfogadva jutott a megyei bíróság arra a következtetésre, hogy a Bt. akkor hatályos rendelkezései a bányatelek törlését azért nem tették lehetővé, mert a bányavállalkozónak nem volt a törvényen alapuló meghatározott kötelezettsége a bányaművelés megkezdésére.

Az alkotmánybírósági határozat meghozatalának alapjául szolgáló, az alkotmányossági probléma eldöntésében kulcsszerepet játszó jogértelmezés – a Legfelsőbb Bíróság álláspontja szerint – jelen esetben a megyei bíróság helyes döntésének alátámasztásául szolgált.

A Legfelsőbb Bíróság döntésének meghozatalánál figyelembe vette azt is, hogy a felperes kérelmére 2004. október 19-én született határozatában a Veszprémi Bányakapitányság a Sz. V. homok védnevű bánya műszaki üzemi tervét – illetve annak érvényességét – 2005. december 31-ig meghosszabbította; a felperesnek továbbá 2010. december 31-ig meghosszabbított érvényű környezetvédelmi engedélye volt.

Mindezek alapján a Legfelsőbb Bíróság – a Kfv.IV.37.829/2009/4. számú jogerős ítéletében foglalt tényállástól részben eltérő tényállás, illetve alperesi határozat tekintetében – a rendelkező rész szerint határozott.

A Pp. 274. § (3) bekezdése alapján – mivel a felülvizsgálati kérelemben megjelölt jogszabályi rendelkezéseket az eljárt megyei bíróság nem sértette meg, azokat helyesen, az Alkotmánybíróság határozatának megfelelően értelmezte – a jogerős ítéletet a Legfelsőbb Bíróság hatályában fenntartotta. (2010. szeptember 8. Kfv.IV.37.800/2009/6.szám)

III. A visszamenőleges jogalkalmazás tilalmába ütközik a már benyújtott építési engedélykérelem elbírálásakor az időközben hatályba lépett változtatási, építési tilalom érvényesítése

A visszamenőleges jogalkalmazás tilalmába ütközik a már benyújtott építési engedélykérelem elbírálásakor az időközben hatályba lépett változtatási, építési tilalom érvényesítése (1997. évi LXXVIII. törvény 20. §, 36. §, 1987. évi XI. törvény 12. §).

1. Mely időpontnak van jelentősége annak megállapításakor, hogy a közigazgatási ügy folyamatban lévőnek tekintendő-e?

2. Szabadon rendelkezhet-e az önkormányzat valamely rendelete hatálybaléptetésekor a folyamatban lévő ügyekről?

3. Milyen – a közérdeket előtérbe helyező – érvek szólhatnak amellett, hogy a jogerős engedéllyel még nem rendelkezőkkel szemben tilalmakat lehessen érvényesíteni?

4. Miért nem bírálta el a Legfelsőbb Bíróság a jogvitát véglegesen?

Az alperesi beavatkozó 2005. évben építési engedélykérelmet nyújtott be az elsőfokú építésügyi hatósághoz a 87241 hrsz.-ú ingatlanra tizenkét lakásos lakóépület építésére. Az elsőfokú építésügyi hatóság megismételt eljárásban hozott 2006. március 17. napján kelt határozatával az építési engedélyt megadta. A felperesek fellebbezése folytán eljárt alperesi jogelőd 2006. július 20. napján kelt határozatával az első fokú határozatot helybenhagyta.

A felperesek, mint a szomszédos ingatlan tulajdonosai keresetükben az alperesi határozat hatályon kívül helyezését kérték. A Fővárosi Bíróság jogerős ítéletével az alperes határozatát hatályon kívül helyezte, és az alperest új eljárásra kötelezte. Döntését arra alapozta, hogy 2005. december 23. napján hatályba lépett Rákospalota, Pestújhely, Újpalota Önkormányzat Képviselő-testületének 38/2005. (XII. 23.) számú Ök. rendelete (a továbbiakban: Ök. r.), amely a Budapest Főváros XV. kerület Dobó utca – Beller Imre utca – Dugonics utca – Pázmány Péter utca – Dobó utca által határolt területen – ahol az építkezéssel érintett ingatlan is található – változtatási tilalmat rendelt el. A Fővárosi Bíróság álláspontja szerint az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény (a továbbiakban: Étv.) 20. § (7) bekezdése értelmében a változtatási tilalomra az alperesnek figyelemmel kellett volna lennie, azaz az építési engedélyt nem adhatta volna meg.

A jogerős ítélet ellen az alperesi beavatkozó terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet, amelyben annak hatályon kívül helyezését és a felperes keresetének elutasítását kérte. Sérelmezte, hogy a Fővárosi Bíróság ítéletének kihirdetésére késedelmesen került sor, illetve az ítélet indokolása téves jogszabályhelyet [az Étv. 21. § (7) bekezdését] tartalmaz. Álláspontja szerint az Étv. 20. § (7) bekezdése a változtatási tilalom alkalmazhatóságához nem kívánja meg, hogy az építtető jogerős építési engedéllyel rendelkezzen, mert az építési engedélykérelem benyújtásakor hatályos építésügyi szabályok szerint kellett az építésügyi hatóságnak eljárnia. E körben utalt az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény (a továbbiakban: Áe.) 13. §-ára, illetve közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 29. §-ára, valamint az Étv. 36. § (3) és (4) bekezdésére. Hivatkozott arra, hogy az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az önkormányzat által elrendelt változtatási tilalmat folyamatban lévő építési ügyekben nem lehet alkalmazni [20/2001. (VI. 11.) AB határozat]. Utalt arra is, hogy a változtatási tilalom egyéves időtartalmát követően 2006. november 30. napján Budapest Főváros XV. kerület Rákospalota, Pestújhely, Újpalota Önkormányzatának Képviselő-testülete elfogadta a 35/2006. (XI. 30.) Ök. rendeletet, amely a perbeli ingatlan vonatkozásában a beépítési lehetőséget leszűkítette. E rendelet előírásait azonban csak a hatálybalépését követően indult eljárásokban kell alkalmazni, a felperesi engedélykérelem elbírálására tehát nem vonatkozik. Sérelmezte, hogy ezt a körülményt a Fővárosi Bíróság figyelmen kívül hagyta.

Az alperesi beavatkozó felülvizsgálati kérelmét azzal egészítette ki, hogy az Étv. 20. § (7) bekezdése nem tiltja a változtatási tilalom kihirdetését követően az építési engedély kiadását, csupán az építkezés megkezdésének képezi akadályát. Hangsúlyozta, hogy a változtatási tilalomra való hivatkozással az építésügyi eljárás felfüggesztésének sincs helye.

A II. r. felperes ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában való fenntartását kérte. Kifejtette, hogy az alperesi beavatkozó tévesen értelmezi az Étv. 20. § (7) bekezdését, jogerős építési engedéllyel ugyanis nem rendelkezett, ezért a jelen ügyben a változtatási tilalom szabályát alkalmazni kellett.

A felülvizsgálati kérelem alapos.

A jelen ügyben hivatkozott változtatási tilalmat elrendelő Ök. r. 3. §-a szerint a rendelet a kihirdetése napján lép hatályba. Eldöntendő kérdésként merült fel, hogy a 2. §-ban elrendelt perbeli ingatlant is érintő változtatási tilalom a rendelet hatálybalépését megelőzően 2005. évben indult építési engedélyezési eljárásban alkalmazható volt-e.

A Magyar Köztársaság Alkotmányának 2. § (1) bekezdése értelmében a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. A jogállamiság konkrét alkotmányossági mércét jelent. A jogállamiság alapvető követelménye a jogbiztonság, az, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által meghatározott szervezeti keretek között a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtsék ki tevékenységüket. A jogbiztonság elvéből következik a visszamenőleges hatályú jogalkotás tilalma. E szerint a jogszabály a kihirdetését megelőző időre nem állapíthat meg kötelezettséget, és nem nyilváníthat valamely magatartást jogellenessé [a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény 12. § (2) bekezdése]. A következetes alkotmánybírósági gyakorlat szerint, ha egy jogszabály a jövőre nézve lép hatályba, a folyamatos ügyekre is irányadó alkalmazhatósága miatt – tartalmában – az érintetteknek visszamenőleg állapít meg kötelezettséget, nyilvánít valamely magatartást jogellenessé. Ilyenkor a jogbiztonság sérelme ugyanúgy megállapítható, mint a formálisan is visszamenőleges hatályú kötelezettséget megállapító hatálybaléptetés esetén (365/B/1998. AB határozat).

A jogállamiság elvéből következően a perbeli építési engedélyezési ügyben sem volt alkalmazható olyan tilalom, amely az építési engedélykérelem benyújtását követően lépett hatályba. Ezen elvnek megfelelően rendelkezett úgy az Étv. 60. § (8) bekezdésének a) pontja, hogy a törvény hatálybalépésekor folyamatban lévő ügyekben a kérelem benyújtásakor hatályos jogszabályok szerint kellett eljárni. Ezen elv mutatkozik meg az Étv. 37. § (3) bekezdésének előírásában is, amely szerint jogorvoslati eljárás során elrendelt új eljárás keretében az alapeljárás megindításakor érvényes építésügyi szabályok szerint kell eljárni. Miután tehát az alperesi beavatkozó építési engedélykérelmének benyújtása időpontjában a perbeli ingatlanra változtatási tilalom még nem volt elrendelve, és jogorvoslati eljárás során elrendelt új eljárásban került sor az építési engedély megadására, az elsőfokú bíróság téves jogi álláspontra helyezkedett, amikor úgy ítélte meg, hogy az építésügyi hatóságnak az alperesi beavatkozó építési engedélykérelmét az időközben hatályba lépett változtatási tilalomra figyelemmel kell elbírálnia.

A Fővárosi Bíróság ugyanakkor ítélete indokolásában maga is utalt arra, hogy a felperes keresetének egyéb vonatkozásait nem bírálta el (ítélet indokolása: 4. oldal hetedik bekezdés), ezért a Legfelsőbb Bíróság a jogerős ítéletet a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 275. § (4) bekezdése alapján hatályon kívül helyezte, és az elsőfokú bíróságot új eljárásra és új határozat hozatalára utasította. Az elsőfokú bíróságnak az új eljárás során a Pp. 213. § (1) bekezdése alapján valamennyi kereseti kérelemről döntenie kell, mert a II. r. felperes kereseti kérelmében kifogásolta az övezeti besorolás előírásainak, a beépítési százaléknak, illetve az építménymagasságnak a figyelmen kívül hagyását, a tervdokumentációba foglaltak valóságtól való eltérését, az előírt léptékű helyszínrajz hiányát, és hogy a jelölt építmények funkciója nincs meghatározva, a mutatószámok dokumentálásának hiányát, az épületek magassági értéke meghatározásának elmulasztását, a hiányos metszeteket és méretezést, a beépített berendezési tárgyak ábrázolásának elmulasztását az alaprajzon, az alaprajzok méretezésének hiányosságait, a szerkezeti diletáció helye jelölésének, illetve homlokzati anyaghasználat és a tervezett színezés megjelölésének hiányát, az életveszélyes erkélykorlátokat, a szomszédos épületek ábrázolásának hiányát az utcai homlokzaton, a kémények ellenőrzési lehetőségei jelölésének elmulasztását. Sérelmezte továbbá az általános érvényű táj- és természetvédelmi előírások vizsgálatának elmulasztását, a bontási engedélyezés törvénysértő voltát. Kifejtette azt az álláspontját is, hogy hiteles és pontos tervdokumentáció csak az ingatlan-nyilvántartási eljárás során átvezetési és telekegyesítési eljárás lefolytatását követően nyújtható be. Az I. r. felperes keresetében a változtatási tilalomra történt hivatkozáson túlmenően azt is sérelmezte, hogy az építésügyi hatóság elmulasztotta indokolási kötelezettségének teljesítését. (Legf. Bír. Kfv. III. 39.054/2008. BH2010. 23)

IV. Az Alkotmánybíróság által a határozata közzétételével megsemmisített jogszabályt a közzététel előtt keletkezett jogviszonyokra alkalmazni kell

Az Alkotmánybíróság által a határozata közzétételével megsemmisített jogszabályt a közzététel előtt keletkezett jogviszonyokra alkalmazni kell.

1. Alkalmazható-e hatályon kívül helyezett jogszabály közigazgatási perben?

2. Köti-e a bíróságot az Alkotmánybíróság határozata a megsemmisítés hatályát illetően?

3. Van-e jelentősége az anyagi jogerő bekövetkezésének?

A Magyar Államkincstár Regionális Igazgatósága a 2007. augusztus 31-én kelt határozatával megállapította, hogy a felperest a Magyar Köztársaság 2004. évi költségvetéséről szóló 2005. évi CXVIII. törvény (a továbbiakban: Tv.) 7. § (7) bekezdés b) pontja és a helyi önkormányzatok által 2002–2005. években jogtalanul igénybe vett közműfejlesztési támogatás visszafizetésének ütemezéséről szóló 34/2007. (III. 7.) Korm. rendelet (a továbbiakban: R.) 2. § (1) és (4) bekezdése alapján 38 898 321 forint jogtalanul igénybe vett közműfejlesztési támogatás után 31 397 180 igénybevételi kamat terheli. Felhívta a felperest, hogy nyilatkozzon, az igénybevételi kamatot egy összegben vagy részletekben kívánja-e visszafizetni.

A felperes fellebbezése folytán eljárt alperes a 2008. január 23-án kelt határozatával az első fokú határozatot helybenhagyta azzal, hogy a Tv. 7. § (7) bekezdés b) pontjára való hivatkozást a Magyar Köztársaság 2005. évi költségvetésének végrehajtásáról szóló 2006. évi XCIX. törvény (a továbbiakban: Ztv.) 7. § (18) bekezdésére javította ki.

A felperes keresetet nyújtott be az alperes határozatának hatályon kívül helyezése iránt. Keresetében arra hivatkozott, hogy a Tv. és a Ztv. utólagos normakontrollja iránt az Alkotmánybíróság előtt eljárásokat indított. Az önkormányzat a közműfejlesztési támogatás felett nem rendelkezett, ezért a visszafizetésre kötelezése alkotmányellenes. A helyi önkormányzatok által 2004. évben jogtalanul igénybe vett közműfejlesztési támogatás visszafizetésének ütemezéséről szóló 50/2006. (III.14.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Korm.r.) 2. § (2) bekezdése alapján a kamatfizetés nem esedékes. A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) 101. § (1) bekezdése értelmében a jogorvoslat benyújtására rendelkezésre álló idő előtti időpontra a határozat nem írhat elő fizetési kötelezettséget. Kifogásolta, de ezt az állítását nem indokolta, hogy a hatóság a Ket. 1. § (1) bekezdésében, (2) bekezdésében foglalt rendelkezéseket megsértve járt el.

Az elsőfokú bíróság az alperes határozatát jogszerűnek tekintette, mert az nem vitásan megfelelt a határozat meghozatala idején hatályos jogszabályoknak, azonban arra tekintettel, hogy az Alkotmánybíróság a 42/2008. (IV. 17.) AB határozatával (a továbbiakban: AB határozat) a határozata közzététele napjával – 2008. április 17-vel – megsemmisítette a Ztv. 7. § (20)–(22) bekezdéseit, továbbá a 7. § (18) bekezdésnek az önkormányzatok visszafizetési kötelezettségére vonatkozó szövegrészeit, valamint a R. egészét arra a következtetésre jutott, hogy ugyan a jogszabály megsemmisítése nem érinti a megsemmisítő határozat közzététele előtt létrejött jogviszonyokat, a felperes esetében a határozathozatalkor hatályban volt jogszabályokat alkalmazni kell, de a felperes ügye a bírósági jogorvoslat folytán a Ket. 105. § (1) bekezdése, 128. § (4) bekezdése alapján folyamatban levő ügynek tekintendő, az anyagi jogerő nem következett be, ezért a folyamatban levő ügyben az alkotmányellenesnek minősített és megsemmisített jogszabály(ok) nem alkalmazható(k). Az Alkotmánybírósági megsemmisítést kimondó döntése folytán nincs olyan hatályos jogszabály, amely a visszafizetési kötelezettséget előírná, ezért az elsőfokú bíróság – az Alkotmány 2. § (1) bekezdésére, a jogbiztonság elvére is utalva – az alperes határozatát az első fokú határozatra is kiterjedően hatályon kívül helyezte.

A jogerős ítélet ellen az alperes nyújtott be felülvizsgálati kérelmet, amelyben kérte a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését és a kereset elutasítását. Álláspontja szerint a jogerős ítélet sérti az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 43. § (2) bekezdését, a Pp. 339/A. § (1) bekezdését, 339. § (1) bekezdését, az Alkotmány 2. § (1) bekezdését. Az elsőfokú bíróság figyelmen kívül hagyta az AB határozat időbeli hatályát, az Abtv. 43. § (2) bekezdésének rendelkezését, döntésével a megsemmisítés hatályát megváltoztatta. Az elsőfokú bíróság által hivatkozott jogbiztonság elve sem jogosítja fel a bíróságot arra, hogy átvegye az Alkotmánybíróság hatáskörét, és a megsemmisítés hatályát az AB határozattól eltérően állapítsa meg. Az elsőfokú bíróság által hivatkozott másik indok, a határozat anyagi jogerejének hiányára való hivatkozás sem alapos, nem teszi jogszerűvé a bíróság döntését, és nem is érinti a jogszabály alkalmazhatóságát.

Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályban tartását kérte. Arra hivatkozott, hogy a közműfejlesztési támogatások kifizetése megtörtént, ezek a támogatási összegek nem kerültek az önkormányzathoz, afelett nem rendelkezett, így a támogatást az önkormányzat nem vette, nem vehette igénybe jogosulatlanul, ezért sem visszafizetési kötelezettség, sem kamatfizetési kötelezettség nem terheli, fizetésre nem kötelezhető. Az alperes ezeknek a kérdéseknek a vizsgálata nélkül nem hozhatott volna döntést.

Az alperes felülvizsgálati kérelme alapos.

Az Alkotmánybíróság a 42/2008.(IV.17.) AB határozatával megsemmisítette a Ztv. 7. § (18) bekezdéséből a „miatt az önkormányzatokat” és a „visszafizetési kötelezettség terheli” szövegrészeket, a Ztv. 7. § (20)–(22) bekezdéseit, továbbá a R. egészét a határozata közzététele napjával.

Az elsőfokú bíróság az Abtv. 43. § (2) bekezdését idézte, de azt jogsértően mégsem alkalmazta. Az Abtv. 43. § (2) bekezdése értelmében a jogszabály megsemmisítése nem érinti a határozat közzététele előtt létrejött jogviszonyokat, a belőlük származó jogokat és kötelezettségeket. Így sem a Ztv. 7. § (18) bekezdése egy részének, sem a R. egészének megsemmisítése nem érinti az AB határozat közzététele előtt létrejött jogviszonyokat, ezért a perbeli esetben a Ztv. 7. § (18) bekezdését és az R. rendelkezéseit alkalmazni kell. Az adott ügy folyamatban létének kérdése nem érinti a jogviszony létrejöttét, így nem ad felmentést az Abtv. 43. § (2) bekezdésének alkalmazása alól. Az elsőfokú bíróság az Alkotmány 2. § (1) bekezdésére hivatkozással tévesen jutott arra a következtetésre is, hogy a Ztv. érintett része és a R. megsemmisítésének hatályát az Abtv. 42. § (1) bekezdésétől eltérően veheti figyelembe.

Az Alkotmánybíróság hatásköre valamely jogszabály alkotmányellenességének megállapítása esetén a jogszabály teljesen vagy részben történő megsemmisítése. Ebben az esetben – fő szabályként – az Abtv. 42. § (1) bekezdése értelmében a megsemmisített jogszabály vagy annak rendelkezése a határozat közzétételének napján veszti hatályát. Az Abtv. 43. § (1) bekezdése értelmében az Alkotmánybíróság határozatában megsemmisített jogszabályt az erről szóló határozatnak a hivatalos lapban való közzététele napjától nem lehet alkalmazni. A (2) bekezdése értelmében azonban a jogszabály megsemmisítése nem érinti a határozat közzététele előtt létrejött jogviszonyokat, a belőlük származó jogokat és kötelezettségeket, kivéve az Abtv. 43. § (3) bekezdésében foglalt esetet. Az Alkotmánybíróság az Abtv. 43. § (4) bekezdése alapján a korábbi rendelkezésekben meghatározott időponttól eltérően is meghatározhatja az alkotmányellenes jogszabály hatályon kívül helyezését vagy konkrét esetben történő alkalmazhatóságát. Az Alkotmánybíróság a jelen esetben ezzel a lehetőséggel nem élt, – a fő szabálytól eltérően – nem más időponttól kezdődően zárta ki a megsemmisített jogszabály alkalmazhatóságát, így az Alkotmánybíróság döntése folytán a határozat közzététele előtt létrejött jogviszonyokat nem érinti a megsemmisítés.

A felperes felülvizsgálati ellenkérelmében foglaltak kapcsán a Legfelsőbb Bíróság hangsúlyozza, hogy a jelen perben eljáró bíróság csak a keresettel támadott határozat meghozatalakor hatályos jogszabályok rendelkezései alapján vizsgálhatta a támadott közigazgatási határozat törvényességét, és hatáskör hiányában nem vizsgálhatta a Ztv. 7. § (18) bekezdésben foglalt visszafizetési kötelezettség előírása előtt lefolytatott eljárások, vizsgálatok jogszerűségét, a Ztv., illetve a R. önkormányzatot kötelező rendelkezése alkotmányosságát, törvényességét, az önkormányzatnak a visszafizetésért megállapított felelőssége megalapozottságát.

A perben alkalmazandó Ztv. 7. § (18) bekezdése a felperesi önkormányzat részére visszafizetési kötelezettséget írt elő, ennek részletszabályait az R. 1. § (3) bekezdése, 2. § (4) bekezdése, 4. §-a szabályozta. Az elsőfokú bíróság jogszabálysértés nélkül, a vonatkozó jogszabályok helyes értelmezésével állapította meg – és ezt a felperes csatlakozó felülvizsgálati kérelemmel nem támadta –, hogy az alperes megalapozott határozatot hozott, a felperest kamatfizetési kötelezettség terhelte, az alperes az eljárására irányadó, akkor hatályos szabályok betartásával hozta meg a határozatát, és rendelkezett a kamatfizetési kötelezettségről.

Mindezek alapján a Legfelsőbb Bíróság a jogerős ítéletet – amely a felülvizsgálati kérelemben hivatkozott jogszabályokat megsértette –, a Pp. 275. § (4) bekezdése alapján hatályon kívül helyezte, a felperes alaptalan keresetét a Pp. 339. § (1) bekezdése alapján elutasította.

(Budapest, 2010. január 25. Kfv.VI.37.200/2009/9. szám)

V. A közigazgatási per során hatályba lépett új jogszabály az alperesi határozat jogszerűségének elbírálását nem érinti, ha a jogszabály eltérően nem rendelkezik

A közigazgatási per során hatályba lépett új jogszabály az alperesi határozat jogszerűségének elbírálását nem érinti, ha a jogszabály eltérően nem rendelkezik.

1. Hogy viszonyul egymáshoz a kerületi és fővárosi szintű önkormányzati rendelet?

2. Folyamatban lévő ügy-e a bíróság előtt folyamatban lévő építési ügy?

3. Mihez igazodik a felülvizsgálat köre?

A Kerületi Önkormányzat Jegyzője megbízásából eljáró Közigazgatási Iroda Építéshatósági Csoportja – mint elsőfokú építésügyi hatóság – a 2005. október 12. napján kelt határozatával az alperesi beavatkozó építtető kérelmére az ötlakásos lakóépület építésére – feltételekkel – építési engedélyt adott.

Az első fokú határozat ellen a felperes által előterjesztett fellebbezés folytán eljárt alperes 2006. november 13. napján kelt határozatával – a fellebbezés elutasítása mellett – helybenhagyta az első fokú határozatot.

Határozata indokolásában megállapította, hogy a tervezett építéssel érintett ingatlan L4 lakóövezeti besorolású; a tervezett épület az övezetre előírt oldalkerti és építménymagassági paramétereknek a 47/1998. (X. 15.) fővárosi közgyűlési rendelet (BVKSZ) 61. §-a szerint megfelel.

A BVKSZ 3. § (1) bekezdése alapján az építési övezetben előírt legkisebb telekméretet meghaladó telken több épület is elhelyezhető. A telektömb magjában lévő ingatlant a környező telkek nagy hátsó kerttel veszik körül, ugyanakkor a tervezett beépítés az előírt zöldterületi százalékot (60%) meghaladó építést tervez (71%).

Az ingatlan megközelítése közúton történik, közműves szennyvízcsatorna szolgalmi jogon történő bevezetéséhez a szükséges dokumentumokat az építtető csatolta. Az építési engedély – az alperes határozata szerint – jogszerűen került megadásra, és az polgári jogi igényt nem dönt el.

Az alperesi határozattal szemben benyújtott felperesi kereset annak – az első fokú határozatra is kiterjedő – hatályon kívül helyezését kérte.

Előadta, hogy nagy volumenű sorházas építkezés engedélyezésére kerül sor, mely az adott városrész családi házakkal beépített, zajmentes területéhez nem illeszkedik.

Az illeszkedési követelmények sérelmén kívül kifogásolta, hogy az engedélyezési terv több hiányosságban szenved, a víz, csatorna és gáz elvezetése nincs meghatározva, a rendelkezésre álló út megközelítésre nem alkalmas, a közművesítés nem megoldott.

Hivatkozott továbbá arra, hogy a többlakásos társasház megépítésének megakadályozása érdekében a kerületi önkormányzat L4 jelű, intenzív kertvárosias lakóterület keret-övezetbe sorolt területeire vonatkozóan az önkormányzati rendeletével változtatási tilalmat rendelt el. Ezt a rendeletet – a felperes szerint – a folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell, a bíróság előtti, a határozat felülvizsgálatára irányuló per is folyamatban lévő ügynek tekintendő.

A bíróság megállapította, hogy az Alkotmánybíróság az 58/2009. (V. 22.) AB határozatával az önkormányzati rendeletet a határozat közzétételének napjával megsemmisítette.

A bíróság a felperes keresetét elutasította.

Ítéletének indokolásában megállapította, hogy a felperesnek az alkotmányellenes, és a megsemmisített jogszabályra történő hivatkozását a bíróság nem vehette figyelembe.

A kerület Városrendezési és Építési Szabályzatról szóló rendelete módosításáról szóló önkormányzati rendeletét a bíróság azért nem vette figyelembe a kereset elbírálása során, mert a módosító rendelet 2009. június 1. napján lépett hatályba, visszamenőleges alkalmazhatósága tekintetében rendelkezést nem tartalmazott.

A bíróság úgy találta, hogy a per tárgyát képező alperesi határozat törvényességét – az általános érvényű és kötelező építésügyi jogszabályokon túl – a BVKSZ előírásai alapján kellett megítélni.

A tervezett építkezés a BVKSZ 61. §-ában az L4 keretövezetre rögzített építésügyi előírásokat teljesíti.

A perben a bíróság igazságügyi szakértőt rendelt ki, aki az építési tervdokumentáció alapján a paramétereket átszámította és megállapította, hogy mind a beépítettség, mind a bruttó szintterületi mutató, mind a építménymagasság, mind a zöldfelület a BVKSZ keretszabályaiba illeszkedik.

A szakértői vélemény rögzítette az előkert mértékét, a hátsó kert mértékét, továbbá az oldalkert méretét és megállapította, hogy azok az Országos Településrendezési és Építésügyi Követelményekről szóló 253/1997. (XII. 20.) Kormányrendeletnek (OTÉK) megfelelnek, teljesítik a 35. § (2) és (4) bekezdésében foglalt előírásokat.

Az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LVIII. törvény (a továbbiakban: Étv.) 18. § (2) bekezdésében rögzített illeszkedési elv szerint, ha egy területre nincs építési szabályzat, illetőleg szabályozási terv, vagy azok a korábbi előírások szerint készültek, és nem szabályoznak teljeskörűen, építési munkát végezni csak e törvény, valamint az egyéb jogszabályok megtartásával és csak akkor lehet, ha a célzott hasznosítás jellege, a beépítés mértéke és módja illeszkedik a meglévő környezethez.

Ezen elv alkalmazásával a bíróság megállapította, hogy az épület a környezetbe illeszkedik, az aránylag nagy telekre tervezett paraméterek alatta vannak az övezeti előírásoknak.

A bíróság figyelembe vette a csatornázási művek szolgalmi jogos házi szennyvízhálózat építéséhez kiadott hozzájárulását, továbbá a Budapesti Elektromos Művek elvi szolgáltatási nyilatkozatát.

Rámutatott, hogy a közművek elvi hozzájáruló nyilatkozatainak beszerzése az építési engedélyezési eljárásban elegendő, a végleges hozzájárulást a használatbavételi engedélyhez kell csatolni.

A jogerős ítélettel szemben a felperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet, melyben annak hatályon kívül helyezését, és új – keresetének helyt adó – határozat meghozatalát kérte.

Előadta, hogy a jogerős ítélet számos jogszabálysértést tartalmaz, azonban ezek közül kizárólag egyet jelölt meg, jogszabályra való konkrét hivatkozás útján.

A felperes szerint a perbeli építkezést az Alkotmánybíróság által hatályon kívül helyezett kerületi önkormányzati rendelet helyébe lépett önkormányzati rendelet tiltja, mely a folyamatban volt per idején – 2009. június 1-jén – hatályba lépett.

Ennek az önkormányzati rendeletnek a megsértésével hozta meg a bíróság jogerős ítéletét, ezért jogszabálysértő.

A felülvizsgálati kérelem hivatkozik még a szakértői véleményben felhívott jogszabályi rendelkezések sérelmére.

A polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 274. § (1) bekezdése alkalmazásával – a felperes ez irányú kérelme folytán – a Legfelsőbb Bíróság a felülvizsgálati kérelmet tárgyaláson bírálta el.

A felülvizsgálati kérelem nem alapos.

A Pp. irányadó rendelkezései értelmében a felülvizsgálati kérelemben meg kell jelölni azt a határozatot, amely ellen a felülvizsgálati kérelem irányul, továbbá elő kell adni – a jogszabálysértés megjelölése mellett –, hogy a fél a határozat megváltoztatását mennyiben és milyen okból kívánja. [Pp. 272. § (2) bekezdés]

A fentiek szerint tehát a felülvizsgálati kérelemben meg kell jelölni azt a jogszabálysértést, melyre nézve a kérelem benyújtója a jogerős határozat felülvizsgálatát kéri, és meg kell indokolnia, hogy a felülvizsgálatot és a megváltoztatást mely okból és mennyiben kéri.

A Pp. 275. § (2) bekezdése szerint a Legfelsőbb Bíróság a jogerős határozatot csak a felülvizsgálati kérelem és a csatlakozó felülvizsgálati kérelem keretei között vizsgálhatja felül.

A kérelemben meg nem jelölt jogszabálysértést, illetve a kérelemben megjelölt jogszabálysértés helyett mást a Legfelsőbb Bíróság a felülvizsgálati eljárásban nem vizsgálhat.

Így a Pp. rendelkezései alapján a jelen felülvizsgálati eljárásban a Legfelsőbb Bíróság kizárólag azt vizsgálhatta, hogy a 2009. június 1-jén hatályba lépett önkormányzati rendeletet a bíróságnak az alperesi határozat ellen benyújtott kereset elbírálásakor alkalmaznia kellett volna vagy nem.

A Legfelsőbb Bíróság rámutat, hogy a kétfokú hatósági eljárásban a másodfokon, jelen esetben alperes által meghozott határozat a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 128. § (4) bekezdése alapján a közléssel jogerőre emelkedett.

Az alperesi határozat jogerőre emelkedésével a közigazgatási eljárás véget ért.

A kereset benyújtásával egyidejűleg közigazgatási per veszi kezdetét, amely nem jelenti azt, hogy a hatósági eljárás tovább folytatódna.

A közigazgatási perben az eljárt másodfokú közigazgatási hatóság alperesként, a keresetet benyújtó, keresetindításra jogosult ügyfél vagy más eljárási résztvevő felperesként vesz részt.

A bírósági felülvizsgálatra irányuló kereset elbírálása során a bíróság azt vizsgálhatja, hogy az alperesi határozat a meghozatala idején hatályban volt, és az eljárására irányadó jogszabályi rendelkezéseknek (eljárási és anyagi jogi jogszabályoknak) megfelel-e, azok alapján megállapítható-e a kereseti kérelemben megjelölt jogszabályi rendelkezések megsértése.

Tekintettel arra, hogy a felülvizsgálati kérelemben hivatkozott önkormányzati rendelet 2009. június 1-jén lépett hatályba, az alperesi határozat pedig 2006. november 13-án született, megállapítható, hogy az alperesi határozat felülvizsgálatára a három évvel később született önkormányzati rendelet nem volt alkalmazható.

Mindezek alapján a Legfelsőbb Bíróság megállapította, hogy a felülvizsgálati kérelemben megjelölt jogszabálysértés tekintetében a jogerős ítélet nem jogszabálysértő, ezért az alaptalan felülvizsgálati kérelmet a Legfelsőbb Bíróság elutasította, és a Pp. 275. § (3) bekezdése alkalmazásával a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta. (Budapest, 2010. május 19. Kfv.IV.37.669/2009/7. szám)

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.