Princzinger Márta

A szerződések érvénytelensége

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2011

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Koltai Péter

A kiadványok szerkesztésért felelős: dr. Csizner Ildikó

Felelős szerkesztő: dr. Szabó Marianna

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Gyártási főmunkatárs: Kerek Imréné

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

Nyomdai munkálatok: Akaprint Nyomdaipari Kft.

Felelős vezető: Freier László

Összkiadás: ISBN 978 963 224 959 9

ISBN 978 963 295 155 3

Jelzőszám: KK-001P0-2149

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén,

továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában

(fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.,

Princzinger Márta

A szerződések érvénytelensége

TEMATIKUS BÍRÓSÁGI DÖNTÉSEK

Szerző:

Princzinger Márta

Kézirat lezárva: 2010. október 1..

© dr. Princzinger Márta, Budapest, 2010

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2010

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Bevezetés

A szerződés érvénytelensége a polgári jog meghatározó jelentőségű jogintézménye, amelynek a polgári jogalkalmazáson belül mindig is központi szerepe volt. Az érvénytelenséggel kapcsolatos bírói döntések száma szinte kimeríthetetlen, ezeknek döntvénytárban történő megjelenítése számos szempont szerint történhet. Jelen válogatás sem törekedhetett a teljességre, nem tűzte céljául, hogy az érvénytelenséggel összefüggő bírói gyakorlatról átfogó képet mutató gyűjtemény legyen. Elsősorban azokról a jogterületekről válogatott döntéseket sorakoztat fel, amelyeken kialakultnak mondható az egységes gyakorlat. Kerülte az olyan témakört érintő határozatok közlését, melyek mind a jogalkalmazás, mind a jogtudomány elméleti képviselői körében egyaránt vitatottnak számítanak. Nem véletlen, hogy a jogalkalmazás szempontjából neuralgikus területek az új Ptk. kodifikációja során is erősen megosztották a szakmai közvéleményt, sőt még jelenleg is napirenden van a megoldásuk (például a biztosítéki célú vétel és opció egyes kérdései, valamint a törlési és érvénytelenségi perek viszonyának problematikája).

A kötet címadó témájának aktualitását külön kiemeli az a körülmény, hogy a Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma 2010 júniusában két kollégiumi véleményt fogadott el a szerződés érvénytelensége tárgykörben, egyidejűleg meghaladottnak nyilvánította a csaknem öt évtizeddel ezelőtt alkotott PK 32. számú állásfoglalást. Ezért a válogatásnál fontos szempont volt, hogy a jogesetek keresztmetszetét adják azoknak a bírói döntéseknek, melyek – előremutatóan – az új kollégiumi vélemények megalkotásához vezettek, mintegy alátámasztásául szolgálnak a kollégiumi vélemények indokolásában hivatkozott bírói gyakorlat alakulásának, fejlődésének.

A gyűjtemény túlnyomó részben az ítélőtáblák által hozott, a Bírósági Döntések Tárában megjelent határozatokat tartalmazza, kiegészülve néhány, a Bírósági Határozatok című folyóiratban közzétett, a Legfelsőbb Bíróság által hozott eseti döntéssel és elvi határozattal. Ezáltal a válogatás alkalmas annak bemutatására is, hogy a jogegység alakításában miként valósul meg az ítélőtáblák és a Legfelsőbb Bíróság együttműködése.

I. Az érvénytelenség szabályozása az 1959. évi IV. törvénnyel kihirdetett Ptk.-ban

A szerződés érvénytelensége a Polgári Törvénykönyv rendszerében címként sehol nem található. Az érvénytelenség szabályait a Ptk. Kötelmi jogról szóló Negyedik részében A szerződés elnevezésű I. cím XXI. Fejezet 234–239. §-ai tartalmazzák: A semmisség és a megtámadhatóság címszó alatt. E joganyag mindössze hat paragrafus, mely a semmisségi és megtámadási okoknak a törvény egyéb részeiben elhelyezett szabályaival kiegészülve alkalmazható. Jelentéktelennek tűnő arányuk ellenére az említett szabályok megkülönböztetett fontossággal bírnak, mivel a polgári jogviták tekintélyes részét adják a szerződés érvénytelenségével összefüggő perek. Az érvénytelenség határvonalainak megvonása és a jogkövetkezmények alkalmazása a Ptk. megalkotása óta folyamatosan foglalkoztatja a gyakorlat és az elmélet művelőit egyaránt.

A Ptk. az érvénytelenség jogintézményét – ahogy azt a jogirodalmi álláspontok is tükrözik – szankcióként fogja fel, azt a polgári jog sajátos szankciójaként szabályozza. E felfogásnak megfelelően az 1959. évi IV. törvény a jogkövetkezmény tekintetében generális és elsődleges szabályként tartalmazta az eredeti állapot helyreállítását mint főszabályt [Ptk. 237. § (1) bek.] és másodlagosan, ha a szerződéskötés előtt fennállott helyzetet nem lehet visszaállítani, tette lehetővé a bíróság számára az érvénytelen szerződés hatályossá nyilvánítását [Ptk. 237. § (2) bek.]. Az érvénytelenség következményének jogi rendezésére ezáltal sui generis szabályt teremtett a jogalkotó, mintegy kizárva azt, hogy a Ptk. más jogintézményeinek alkalmazása szóba jöhessen.

A Ptk. hatálybalépését – 1960. május 1. napját – követően viszonylag rövid időn belül a Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma megalkotta a 836. számú PK állásfoglalást (BH 1963/1. szám), mely részletes iránymutatást adott az eredeti állapot helyreállításával összefüggésben, kiemelve, hogy sem a jogalap nélküli birtoklás, sem a jogalap nélküli gazdagodás, sem a felelős őrzés szabályainak alkalmazása nem helyes. Ezzel felhívta a figyelmet, hogy a korábbi bírói gyakorlattal szemben a Ptk. az érvénytelen szerződés következményének rendezésére új, önálló jogintézményként kezelendő megoldást vezetett be. A szerződéskötés előtt fennállott helyzet visszaállításának mikénti módjára adott iránymutatása a későbbi átszámozás folytán PK 32. számú kollégiumi állásfoglalásként vált közismertté, és terjedt el a joggyakorlatban. Túlzás nélkül állítható, hogy évtizedeken át meghatározója volt az érvénytelenségi perekben folytatott bírói jogalkalmazásnak, egészen a közelmúltig.

Az érvénytelenség két formájának, a semmisségnek és a megtámadhatóságnak az eltérő szabályozását illetően a Ptk. hatálybalépésétől kezdve egyértelmű volt az a megkülönböztetés, miszerint a semmisségre bárki határidő és külön eljárás nélkül hivatkozhat, míg a megtámadásra a törvényben meghatározott személyek jogosultak, az határidőhöz és külön eljáráshoz kötött. Később az ítélkezési gyakorlat alakította ki, hogy a bárki általi hivatkozás nem jelenti a semmisség megállapítása iránti korlátlan perindítási jogosultságot, ezt ugyanis vagy kifejezett jogszabályi felhatalmazás vagy a jogi érdekeltség alapozza meg. A semmisségre való határidő nélküli hivatkozás pedig nem jelenti a jogkövetkezmény körében támasztott igény határidő nélküli bíróság előtti érvényesítésének lehetőségét.

A semmisség bíróság általi hivatalbóli észlelésének kötelezettsége és a következmények hivatalbóli alkalmazása kérdésében a Legfelsőbb Bíróság 13. számú Irányelvével módosított 7. számú Irányelvének 4. pontja adott kötelezően alkalmazandó iránymutatást, kimondva, hogy a szerződés érvénytelenségének megállapítása esetén a bíróságnak hivatalból kell rendeznie a felek jogviszonyát. Ez azt jelentette, hogy a bíróság által hivatalból észlelt – a felek által nem hivatkozott – semmisségi ok fennállása esetén a bíróságnak az is kötelezettsége volt, hogy a felek jogviszonyát rendezze: a felek ilyen irányú kérelme nélkül hivatalból alkalmazza a Ptk. 237. §-ában foglalt valamelyik jogkövetkezményt.

II. Az 1977. évi IV. törvény módosítása
a jogkövetkezmények körében

Az 1977. évi IV. törvénnyel történt Ptk.-módosítás az érvénytelenség jogkövetkezményei tekintetében lényeges változást jelentett az eredeti jogalkotói elgondoláshoz képest. Lehetővé tette a bíróság számára az érvénytelen szerződés érvényessé nyilvánítását azokban az esetekben, ha a bíróság úgy ítéli meg, hogy az érvénytelenség oka megszüntethető. A módosított törvény példálózó felsorolása szerint erre különösen uzsorás szerződés, a felek szolgáltatásainak feltűnő aránytalansága, illetőleg a jogi személy részére biztosított indokolatlan egyoldalú előny esetén az aránytalan előny kiküszöbölésével nyílhat lehetőség. E megfogalmazásból következően a módosítás az érvényessé tétel lehetőségét mint új jogkövetkezményt általános jelleggel vezette be, ezáltal a bírói gyakorlat is elmozdulhatott a korábbi, elsődlegesként alkalmazott in integrum restitutio irányából. A Legfelsőbb Bíróság által hozott iránymutató döntések rámutattak, hogy a törvény által meghatározott jogkövetkezmények között nem állítható fel sorrendiség, az érvénytelenségi ok kiküszöbölése és ennek alapján a szerződés érvényessé nyilvánítása egyenrangú lehetőség az eredeti állapot helyreállításával.

A Ptk.-t módosító 1977. évi IV. törvény az érvénytelenség jogkövetkezményeinek alkalmazását kiterjesztette arra az esetre is, ha a szerződés létrejöttéhez harmadik személy beleegyezése vagy hatósági jóváhagyás szükséges, és e feltételek hiányában teljesítés történt. Ilyen esetben a Ptk. 215. § (1) és (2) bekezdésének rendelkezése szerint a szerződés nem jön létre, a létre nem jött szerződés pedig fogalmilag nem lehet érvénytelen. Ezért a jogalkalmazási bizonytalanság megszüntetése érdekében a jogalkotó az újonnan beiktatott (3) bekezdésben foglalt szabállyal kimondta, hogy beleegyezés, illetőleg jóváhagyás hiányában a szerződésre az érvénytelenség jogkövetkezményeit kell alkalmazni.

III. Az érvénytelenségi perek korábbi bírói gyakorlatának meghatározó jellemzői

A vázolt előzmények alapján a Ptk. megalkotását, majd az 1977. évi módosítását követően az érvénytelenségi perekben folytatott bírói gyakorlat meghatározó elemei a következőkben foglalhatók össze.

Az érvénytelenség intézménye olyan szankció, mellyel a jogrend a felek által létesíteni szándékolt jogviszonyt nem ismeri el, attól a célzott joghatást megtagadja. Ezért az érvénytelen szerződésre alapított perben a bíróságnak a szerződés érvénytelenségének megállapítása esetén hivatalból kell rendezni a felek viszonyát, ahogyan azt a már említett 7. számú Irányelv 4. pontja kötelezően előírta. Bár időközben az irányelvet a Legfelsőbb Bíróság a 21. számú Irányelvvel hatályon kívül helyezte (BH 1990/2. szám), ennek ellenére az addigi gyakorlat nem változott, még hosszú ideig fennmaradt a jogkövetkezmények hivatalbóli alkalmazása, melynek során a bíróság mérlegelési jogkörében dönt arról, hogy a Ptk. 237. §-ában foglalt jogkövetkezmények közül melyik megoldást alkalmazza.

Ha a bíróság szerint az érvénytelenség oka megszüntethető, a szerződést érvényessé nyilvánítja, ha pedig az érvénytelenség oka nem küszöbölhető ki, az eredeti állapotot helyreállítja. Ha az eredeti állapot nem állítható helyre, a szerződést a határozathozatal időpontjáig hatályossá nyilvánítja, és rendelkezik az esetleg ellenszolgáltatás nélkül maradó szolgáltatás visszatérítéséről.

Az érvénytelen szerződésnek az érvénytelenségi ok megszüntetésével történő érvényessé tétele legszélesebb körben a felek szolgáltatásainak feltűnő aránytalansága esetén terjedt el. A Legfelsőbb Bíróság PK 267. számú állásfoglalásában szempontokat adott egyrészt ahhoz, hogy milyen vizsgálódás alapján, mely körülmények figyelembevételével dönthető el a szolgáltatás, ellenszolgáltatás közötti értékkülönbség feltűnően nagy mértéke, másrészt arra nézve, hogy az ilyen okból érvénytelen szerződés érvényessé nyilvánításakor olyan mértékű ellenszolgáltatást kell megállapítani, amely mellett az értékkülönbség már nem feltűnően nagy, vagyis az értékkülönbségnek csak az előnyt feltűnően aránytalanná tevő részét kell kiküszöbölni. Ebből is látható, hogy a bíróság általi érvényessé tétel a felek jogviszonyába való szükségszerű beavatkozás útján valósul meg, annak érdekében, hogy az érvénytelenséget okozó fogyatékosság orvoslása megtörténjen. E jogkövetkezmény alkalmazásával a keletkezésére visszamenőleg, tehát ex tunc hatállyal nyilvánítja érvényesnek a szerződést a bíróság.

Az eredeti állapot helyreállítása körében a már említett PK 32. számú állásfoglalás hangsúlyozta, hogy a rendezés során olyan helyzetet kell teremteni, mint amilyen akkor lett volna, ha az érvénytelen ügyletet meg sem kötik a felek, tehát mindegyik fél köteles kiadni mindazt, amihez az érvénytelen szerződés alapján jutott. A szerződéskötés előtt fennállott helyzet helyreállítása során nincs jelentősége az ügyletkötő felek jó- vagy rosszhiszemű magatartásának. Az ex tunc hatály folytán a szolgáltatások visszatérítése már a teljesítés időpontjától esedékessé vált, ezért a pénzszolgáltatás után késedelmi kamat, a dologszolgáltatás használata ellenében a szokásos bér (haszonbér) vagy használati díj elszámolása indokolt, tehát az eredeti állapot helyreállítása körébe tartozónak tekintette az állásfoglalás a kamat és a használati díj – fentiek szerint, hivatalból történő – elszámolását is. A kapott szolgáltatás vagy más előny természetben vagy értékben való visszatérítésének kimondásával elfogadta az eredeti állapot értékben történő helyreállítását. Így a dologszolgáltatás utólagos irreverzibilitása esetén is lehetővé tette az in integrum restitutiót, ezáltal a dologszolgáltatás átruházására irányuló szerződéseknél kizárta és lényegében a használati kötelmekre, valamint a tevékenységre irányuló jogviszonyokra korlátozta a hatályossá nyilvánítás alkalmazhatóságát. Arra az esetre, ha az érvénytelen szerződéshez többlettényállás is kapcsolódott, az ebből eredő jogviták rendezésére a Ptk. megfelelő szabályainak alkalmazására hívta fel a figyelmet, tehát károkozás esetén a kártérítésre, az alap nélküli gazdagodás esetén a jogalap nélküli gazdagodásra vonatkozó rendelkezések az irányadók.

A hatályossá nyilvánítást a Ptk. – a javaslathoz fűzött miniszteri indokolásból megállapíthatóan – nem csak az eredeti irreverzibilitás esetére kívánta alkalmazni, tehát ha a jogviszony természeténél fogva nincs lehetőség a szerződéskötést megelőző állapot helyreállítására (tartós jogviszonyok, használati kötelmek), hanem a dologszolgáltatások körében az utólagos irreverzibilitást is idetartozónak tekintette (a dolog megsemmisülése, beépítés, feldolgozás vagy egyéb ok miatt a helyreállítás, a visszaszolgáltatás akadályozottsága). Mivel azonban a PK 32. számú állásfoglalás nyomán a bírói gyakorlat ez utóbbi esetkörre is kiterjesztette és alkalmazta – természetbeni visszarendezés helyett az értéken való megtérítés formájában – az eredeti állapot helyreállítását, így a hatályossá nyilvánításnak jelentéktelen szerep maradt.

IV. Új szempontok megjelenése a bírói jogalkalmazásban

Az 1990-es évek közepétől az érvénytelenséggel összefüggő jogalkalmazásban új jelenségekkel kellett számolni. A rendszerváltozással együtt járó gyökeres társadalmi, gazdasági átalakulás – mindenekelőtt a piacgazdasági viszonyok megteremtése – következtében mind az érvénytelenségi okok körében (jogszabályba, nyilvánvalóan jóerkölcsbe ütköző szerződés, tisztességtelen szerződési kikötések stb.), mind pedig az érvénytelenség jogkövetkezményeinek alkalmazása tekintetében egyes kérdések új megvilágításba kerültek, amire a jogalkotónak, jogalkalmazónak egyaránt reagálni kellett.

1. Az eljárásjogi változások hatása

Az érvénytelenség mint anyagi jogi természetű jogintézmény alkalmazásának új szemléletű megközelítését sajátos módon eljárásjogi változások hozták felszínre. Nevezetesen a Pp. 1995. évi LX. törvénnyel történő módosítása, amely a Pp. 164. § (2) bekezdésének újraszabályozásával a bíróság hivatalbóli bizonyítását szigorúan a törvény által megengedett szűk körre korlátozta, azon elvi indok alapján, hogy a hivatalbóli bizonyítás aggályos a bíróság pártatlansága és a felek önrendelkezése szempontjából is. Az 1999. évi Pp.-módosítás pedig új alapokra helyezve, újraszabályozta az eljárásjogi törvény alapelveit, valamint a bíróság feladatát a polgári perben: a tisztességes (fair) eljárás elvének hangsúlyozásával előtérbe helyezte a felek rendelkezési jogát és peranyag-szolgáltatási kötelezettségét, míg háttérbe szorította az officialitást.

E változásokkal összhangban indult el és erősödött az a törekvés, mely szerint felülvizsgálatra szorul az érvénytelenség jogkövetkezményének hivatalbóli alkalmazása körében folytatott addigi bírói gyakorlat. A kérdést több megyei bírósági polgári kollégium megvitatta, ezek eredményét összegző álláspont lényege a következő: „Az érvénytelenség mint szankció azt jelenti, hogy a szerződéshez a felek által célzott joghatás nem fűződhet. A semmis szerződés nem köti a szerződő feleket (érvénytelen szerződést nem kell teljesíteni), illetve a semmis szerződést állami-bírósági kényszereszközökkel kikényszeríteni nem lehet, más szóval, semmis szerződésre jogot alapítani nem lehet. Ezt jelenti a semmisségnek a Ptk. 234. § (1) bekezdése szerinti külön eljárás nélküli – hivatalbóli – megállapítása. Más kérdés, hogy az érvénytelen szerződésnek – és nem csak a semmis szerződésnek – milyen következményei vannak. Ebben a körben már nincs olyan anyagi jogi törvényhely, amely a felek rendelkezési jogától függetlenül a bíróság hivatalbóli eljárását, a jogviszony hivatalbóli rendezését, az érvénytelen szerződés hivatalbóli elszámolását a felek között lehetővé tenné. A hivatalbóli eljárás ezért nem terjedhet ki – a felek ilyen irányú kérelme hiányában – az érvénytelenség további jogkövetkezményeinek levonására.” (Kemenes István: A szerződés semmisségének újabb joggyakorlati kérdései. Gazdaság és Jog, 2001. október 10. szám.).

A semmisség hivatalbóli észlelésének kötelezettsége tehát nem jár együtt azzal a követelménnyel, hogy az érvénytelenség jogkövetkezményeit is hivatalból vonja le a bíróság. Ilyen tartalommal fogadott el kollégiumi ajánlást a Pécsi Ítélőtábla Polgári Kollégiuma 2004-ben, majd a Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiumának a semmisségi ok hivatalbóli észlelése kapcsán követendő eljárásról hozott 1/2005. (VI. 15.) PK számú kollégiumi véleménye (BH 2005/9. szám) véglegessé és teljes körűvé tette a korábbi megítéléssel szemben az új gyakorlatot. A kollégiumi vélemény kimondja: „Ha eljárása során a bíróság semmisségi ok fennálltát hivatalból észleli, lehetőséget biztosít a feleknek, hogy az érvénytelenség megállapításának esetére vonatkozó érdemi nyilatkozataikat megtehessék, majd a kereseti kérelem és ellenkérelem, illetve a jogorvoslati kérelem és jogorvoslati ellenkérelem korlátaira tekintettel dönt a kereset elutasításáról, illetve a Ptk. 237. §-ban meghatározott jogkövetkezmények alkalmazásáról.”

A véleménynyilvánításból tükröződő egyik fontos gondolat az, hogy a Ptk. 234. § (1) bekezdéséből következően – mivel a semmisség megállapításához külön eljárásra nincs szükség – a tényállás megállapítása körében a bíróság olyan körülményeket is figyelembe vesz, amelyekre a felek nem hivatkoztak. Így, ha a bíróság a felek által csatolt iratok, a kérelmükre elrendelt egyéb bizonyítás, a saját hivatalos tudomása vagy a köztudomású tények alapján semmisségi ok fennállását észleli, ezt külön erre való hivatkozás, kérelem nélkül is a tényállás részévé teheti. Ilyen esetben változhat a bizonyítandó tények köre, vagy szükségtelenné válhat további bizonyítás lefolytatása. Ezért az eljárási szabályok megfelelő alkalmazásával a bíróság lehetővé teszi, hogy a felek a semmisség megállapítása esetére vonatkozó nyilatkozataikat megtegyék, a Ptk. 237. §-ában foglalt jogkövetkezmények alkalmazása iránt kereseti kérelmet vagy viszontkeresetet terjesszenek elő, elálljanak vagy a per megszüntetését kérjék, illetve jogorvoslati kérelmüket visszavonják. Ez utóbbi gondolatmenetből következik a végső konklúzió: ha a felek egyike sem kéri a jogkövetkezmények alkalmazását, arról a bíróság a Pp. 215. §-a értelmében nem dönthet.

2. A Legfelsőbb Bíróság 1/2005. Polgári jogegységi határozata

A piacgazdaságra történt áttérés folytán bekövetkezett gazdasági változások – így különösen az ingatlanforgalmi piacon meghatározott időszakban bekövetkezett robbanásszerű áremelkedés – a dologszolgáltatások esetében a szerződéskötést megelőző helyzet visszaállíthatóságát kétségessé tehetik. Ez a felismerés vezetett a Legfelsőbb Bíróság 1/2005. Polgári jogegységi határozatának meghozatalához, mely a dologszolgáltatásra irányuló visszterhes szerződés méltányossággal össze nem egyeztethető értékaránytalanságáról, illetve az ilyen helyzetben alkalmazandó megoldásról szól. A jogegységi határozat értelmében ilyen tárgyú szerződés nem orvosolható érvénytelensége esetén, a szerződéskötést megelőző helyzet nem állítható vissza, ha a gazdasági változások következtében – különösen, ha a szerződéskötés óta hosszabb idő telt el – a szolgáltatás-ellenszolgáltatás értéke közötti egyensúly oly mértékben megbomlott, hogy a teljesített szolgáltatások visszatérítése a méltányossággal már össze nem egyeztethető értékaránytalansággal járna. A bíróság ebben a kivételes helyzetben a szerződést a határozathozatalig terjedő időre hatályossá nyilvánítja, és gondoskodik a szolgáltatások egyensúlyáról. A dologszolgáltatást teljesítő fél visszakapja a teljesítésként átadott dolgot, azt pedig a bíróság mérlegeléssel állapítja meg, hogy milyen mértékű pénzszolgáltatást kell a másik fél részére térítenie, amely a felek méltányos érdekeinek figyelembevételével alkalmas a megbomlott értékegyensúly csökkentésére, vagyis olyan helyzetet kell teremteni, hogy egyik fél se kerüljön a másik rovására vagy terhére aránytalanul kedvezőbb, illetőleg méltánytalanul súlyosabb vagyoni helyzetbe. Ez az ítélethozatalig terjedő időre szóló hatályossá nyilvánítás nem azonos a jogügylet időben korlátozott érvényessé tételével, mert nem állnak be az érvényes szerződéshez fűződő joghatások, csak a bekövetkezett tényhelyzet elismerését jelenti, ugyanakkor a jogviszony visszamenőleges felszámolására sem kerül sor.

A jogegységi határozat által kidolgozott, hangsúlyozottan szűk körben, ritkán előforduló tényállásokra adott megoldást az motiválta, hogy lehetséges olyan helyzet, melyre az eredeti állapot „egy az egyben” történő visszaállítása súlyosan méltánytalan, ugyanakkor az érvénytelenség másképp sem orvosolható. Bár dogmatikailag vitatott a határozat érvelésének némely pontja – mindenekelőtt az, hogy két önálló jogkövetkezményt, a hatályossá nyilvánítást és az eredeti állapot helyreállítását ötvözi anélkül, hogy ennek törvényi alapja lenne –, az azonban nem vonható kétségbe, hogy célját és szándékát illetően igazságos, méltányos rendezést kívánt adni, egy rugalmas, tág bírói mérlegelési körbe utalt megoldással. Szellemisége annyiban előremutató, hogy az indokolásból már kiolvasható az eredeti állapot helyreállításának statikus felfogásával való szakítás – bár kinyilvánította, hogy a PK 32. számú állásfoglalástól nem kívánt eltérni –, továbbá új elem az is, hogy a jogalap nélküli gazdagodás szabályaival rokon szemlélet tükröződik benne.

3. A PK 32. számú állásfoglalással szemben a közelmúltban megfogalmazott észrevételek

Az utóbbi néhány évben egyre erőteljesebben fogalmazódtak meg – részben a Ptk.-kodifikációval összefüggő elméleti viták hatásaként is – azok a nézetek, melyek szerint a PK 32. számú állásfoglalásnak az eredeti állapot helyreállítására vonatkozó felfogása egészében korszerűtlen, annak tartalma több ponton meghaladottá vált. Az a tétel, hogy az eredeti állapot helyreállítása alapvető és elsődleges jogkövetkezménye lenne az érvénytelenségnek már évtizedekkel korábban megdőlt, míg a jogkövetkezmény hivatalbóli, kérelem nélküli alkalmazása a hozzávetőleg egy évtizeddel ezelőtt elkezdődött folyamat eredményeként 2005-re változott meg végérvényesen. Ezzel párhuzamosan mozdult el a bírói gyakorlat a kamat és a használati díj kérdésének a korábbihoz képest eltérő megítélése irányába is, rámutatva arra, hogy a kamat és a használati díj nem tekinthető az eredeti állapot helyreállítása körébe tartozónak. Több határozatban megjelent az az érvelés, mely szerint az egyenértékűség elvéből kiindulva vélelem szól amellett, hogy az azonos értékűnek feltételezett szolgáltatás és ellenszolgáltatás használati értéke is megegyező, ezért arra az időre, amíg a felek kölcsönösen használják az érvénytelen szerződés alapján birtokukba került, de visszajáró szolgáltatást, nem követelhetnek egymástól használati díjat, illetve kamatot, mivel ezek kiegyenlítik egymást.

A visszarendezésnek az állásfoglalás megfogalmazása szerinti statikus felfogása a megváltozott társadalmi-gazdasági viszonyok következtében egyre többször akadályba ütközött, különösen annak a követelménynek a teljesítése, miszerint olyan helyzetet kell teremteni, mintha a szerződést meg sem kötötték volna a felek, előfordult ugyanis, hogy a szerződéskötés előtt fennállott helyzetet gazdasági okból nem lehetett helyreállítani. Vitatottá vált továbbá az eredeti állapot értékben való helyreállításának lehetősége, vagyis az, hogy a természetbeni visszaszolgáltatás helyett az értéken való elszámolást is eredeti állapot helyreállításaként lehet alkalmazni. Felvetődött az is, hogy nem tartható már az állásfoglalás azon tétele, mely szerint a felek jó- vagy rosszhiszemű eljárásának a rendezés kapcsán nem lehet jelentőséget tulajdonítani. Eljárásjogi vonatkozásban az a kérdés éleződött ki, hogy szükséges-e viszontkereset az eredeti állapot helyreállítása iránti kérelem elbírálása során a másik félnek visszajáró szolgáltatás felőli bírói rendelkezéshez. Ehhez kapcsolódóan a bírói gyakorlatban egyre hangsúlyosabbá vált az egyidejű teljesítés elrendelése, vagy a marasztalás módjának olyan meghatározása, mely a másik fél teljesítésétől feltételezetten tartalmazza a kötelezést.

Mindeközben széles körben ismertté vált a Ptk.-kodifikáció menetében az érvénytelenség szabályozásának új szemléletű kialakítása, majd az elfogadott, de hatályba nem lépett 2009. évi CXX. törvénynek az e tárgyban készült normaszövege. A lényegi kérdésekben alig tér el ettől a Vékás Lajos professzor nevével fémjelzett, úgynevezett Szakértői Javaslatban kidolgozott érvénytelenségi szabályrendszer. Közös jellemzőjük, hogy szakítva a hatályos Ptk.-nak az érvénytelenséget szankcióként szabályozó felfogásával, új alapokra helyezik az érvénytelenségi jogkövetkezmény levonását: az eredeti állapot helyreállítását csak abban az esetben fogadják el, ha az természetben lehetséges és a felek részéről kölcsönösen biztosított a szolgáltatás, ellenszolgáltatás visszatérítése. Ha pedig a visszarendezésre – akár eredeti, akár utólagos irreverzibilitás miatt – nincs mód, az alaptalan gazdagodás elveit figyelembe véve, meghatározott speciális szabályok szerint rendezik a vagyoneltolódás következtében a felek jogviszonyát. Az érvénytelenségi ok kiküszöbölésével történő érvényessé nyilvánítást hangsúlyosan egyenrangú jogkövetkezményként kezelik, ugyanakkor nem tartják fenn a határozathozatal időpontjáig történő hatályossá nyilvánítás lehetőségét, és megszüntetik az állam javára marasztalást. Új elem az is, hogy megnyílik a lehetőség önálló eljárásban, csak az érvénytelenség megállapítása iránti kereset előterjesztésére anélkül, hogy a fél a jogkövetkezmény alkalmazását is kérné.

V. A Legfelsőbb Bíróság által alkotott
új kollégiumi vélemények

Az érvénytelenség és jogkövetkezményei alkalmazásának az ismertetett jogalkalmazási problémáival a civilisztikai kollégiumvezetők országos értekezlete is foglalkozott. Már a 2005. évi tanácskozás is úgy foglalt állást, hogy a PK 32. számú kollégiumi állásfoglalásnak a szerződéskötés előtt fennállott helyzet visszaállítása körében adott iránymutatása nem mindenben tartható fenn, majd a 2010. évi értekezlet – felhasználva az érvénytelenségi perekben országosan folytatott elemző vizsgálatok tapasztalatait is – összegzésként arra a következtetésre jutott, hogy indokolt a PK 32. számú állásfoglalás teljes körű felülvizsgálata a megalkotása óta végbement társadalmi és jogi környezet változásaira tekintettel (Emlékeztető 1. pontja BH 2010/6. szám).

Ezt a felülvizsgálatot végezte el a Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma, amikor megalkotta az 1/2010. (VI. 28.) PK véleményt az érvénytelenség jogkövetkezményeiről, és ennek 1. pontjában kinyilvánította, hogy a PK 32. számú állásfoglalást meghaladottnak tekinti. Egyben a bíróságok számára az érvénytelenség jogkövetkezményeinek rendezésével kapcsolatosan az elfogadott új kollégiumi véleménnyel adott iránymutatást, nyomatékosan hangsúlyozva, hogy a jövőben a bírói gyakorlatnak e kollégiumi véleményben kifejtett elvekre támaszkodva kell megítélni az érvénytelenség jogkövetkezményeit.

Az ugyanekkor elfogadott 2/2010. (VI. 28.) PK vélemény az érvénytelenségi perekben felmerülő egyes eljárásjogi kérdések körében tartalmaz iránymutatást. Összegyűjti mindazokat az eljárásjogi problémákra adott válaszokat, amelyek az érvénytelenségi perekben felmerültek, és amelyekre a bírói jogalkalmazás e percsoport sajátosságait figyelembe véve kidolgozta a megoldásokat. Ezek közül a leglényegesebbek a következők.

– A kizárólag a szerződés érvénytelenségének megállapítására irányuló kereset előterjesztésének kérdése, ami a hatályos jogi szabályozás szerint csak akkor lehetséges, ha fennállanak a Pp. 123. §-a szerinti feltételek. Ennek hiányában a fél az általa alkalmazni kért jogkövetkezmény alapján marasztalásra irányuló, konkrét kérelmet tartalmazó keresetet köteles előterjeszteni.

– A semmisség hivatalbóli észlelésének kötelezettsége, ami csak a rendelkezésre álló bizonyítási anyag alapján megállapítható, nyilvánvaló semmisségre vonatkozik, a semmisség megállapításához a bíróság nem folytathat bizonyítást, és arra a feleket sem hívhatja fel. A követelmény a másodfokú eljárásban is érvényesül, ha az első fokú eljárás adataiból a semmisség fennállása egyértelműen megállapítható.

– A kereseti kérelemhez kötöttség alakulása az érvénytelenségi perekben, ami főszabályként nem jelent jogcímhez kötöttséget, hanem csak a kereseti tényállásban előadottakhoz, a kereset tárgyához van kötve a bíróság, és a fél kérelmétől eltérő jogcímen is helyt adhat a keresetnek.

– A semmisségi ok észlelése tekintetében semmilyen kötöttség és sorrendiség nem érvényesül, mivel arra hivatalból is sor kerülhet, míg a megtámadási ok érvényesítésekor a jogcímet illetően is fennáll a kereseti kérelemhez kötöttség, és a megtámadási okoknak a fél által előadott sorrendje is köti a bíróságot.

– A jogkövetkezmények levonása körében a kérelemhez kötöttség sajátosan, akként érvényesül, hogy kérelem hiányában – hivatalból – nem dönt a bíróság a jogkövetkezmény alkalmazásáról, de a kérelem tartalma abban már nem köti, hogy melyik jogkövetkezményt alkalmazza, vagyis eltérhet a fél kérelmétől. Csak olyan jogkövetkezményt nem alkalmazhat, amely ellen valamennyi fél tiltakozik.

– Ha a kereseti kérelem az eredeti állapot helyreállítására irányul, nincs szükség viszontkeresetre az alperesnek visszajáró szolgáltatás felőli döntéshez.

– A harmadik személy akkor rendelkezik perbeli legitimációval érvénytelenségi per indítására, ha jogi érdekének fennállását igazolja, és a jogkövetkezmények levonására irányuló kérelmét is a jogi érdekéhez igazodóan terjesztheti elő.

A két új kollégiumi vélemény ismerete nélkülözhetetlen a polgári jogalkalmazás valamennyi résztvevője számára, ezért indokolt azoknak teljes terjedelmű közlése.

1. Az érvénytelenség jogkövetkezményeiről szóló
1/2010. (VI. 28.) PK vélemény

A Polgári Törvénykönyv szerződés érvénytelenségére vonatkozó szabályainak több évtizedes alkalmazása során a polgári perekben – a lefolytatott országos vizsgálat tapasztalatai szerint is – számos jogalkalmazási nehézséget jelentő kérdés merült fel, amelyek megoldása elősegítheti a bíróságok egységes jogalkalmazását. E kérdések egyik jól körülhatárolható csoportja az érvénytelenség jogkövetkezményeinek a rendezésével kapcsolatos. Ezért a Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma a gyakorlati tapasztalatok alapján az egységes jogértelmezés és jogalkalmazás érdekében a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. tv. (Bsz.) 33. §-ának (1) bekezdése alapján az érvénytelenség jogkövetkezményeiről a következő

v é l e m é n y t

nyilvánítja.

1. A Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma a PK 32. számú állásfoglalását meghaladottnak tekinti.

2. Az érvénytelenség általános jogkövetkezménye az, hogy az ilyen ügyletre nem lehet jogot alapítani, vagyis a felek által célzott joghatások nem érhetők el. Ez az a jogkövetkezmény, amelyet semmisség esetén a bíróságnak hivatalból kell alkalmaznia, illetve amelyre – ha törvény kivételt nem tesz – bárki határidő nélkül hivatkozhat. Megtámadhatóság esetén azonban ez az általános jogkövetkezmény is csak akkor alkalmazható, ha az arra jogosult a szerződést eredményesen megtámadta.

Az érvénytelenség további jogkövetkezményeit (Ptk. 237. §) – mind semmisség, mind megtámadhatóság esetén – a bíróság csak a fél erre irányuló kérelme alapján, az elévülés, illetve elbirtoklás korlátai között alkalmazza.

3. Az eredeti állapot helyreállítása csak természetben történhet. Nem minősül az eredeti állapot helyreállításának az, ha valamelyik fél a kapott dologszolgáltatást csak annak pénzbeli egyenértéke megfizetésével tudná visszaszolgáltatni.

4. Az érvénytelen szerződés alapján kölcsönösen teljesített szolgáltatások visszatérítése is csak kölcsönösen és egyidejűleg történhet. Csak az a fél követelheti eredményesen a neki visszajáró szolgáltatást, aki egyben vállalja, hogy maga is visszatéríti a számára teljesített szolgáltatást és erre képes is.

5. Ha az érvénytelenség oka kiküszöbölhető vagy utóbb megszűnt a bíróság az érvénytelen szerződést a megkötésének időpontjára visszamenő hatállyal érvényessé nyilváníthatja. A szerződés érvényessé nyilvánítása egyenrangú lehetőség az eredeti állapot helyreállításával. Ha mindkettő alkalmazható lenne, akkor a bíróság mérlegelési jogkörébe tartozik annak eldöntése, hogy az érvénytelenség melyik jogkövetkezményét alkalmazza.

6. Ha a szerződéskötés előtt fennállt helyzet visszaállítása – akár eredeti, akár utólagos irreverzibilitás folytán – nem lehetséges vagy nem célszerű és a szerződés érvényessé sem nyilvánítható, a bíróság a szerződést a határozathozatalig terjedő időre hatályossá nyilvánítja és rendelkezik az esetleg ellenszolgáltatás nélkül maradt szolgáltatás ellenértékének pénzbeli megtérítéséről.

7. A bíróság a fél által kért jogkövetkezmény helyett az érvénytelenség más jogkövetkezményét is alkalmazhatja, nem alkalmazhat azonban olyan megoldást, amely ellen valamennyi fél tiltakozik.

8. Az érvénytelenség jogkövetkezményei levonásánál a bíróságnak gondoskodnia kell az eredetileg egyenértékű szolgáltatások értékegyensúlyának a fenntartásáról, meg kell akadályoznia bármelyik fél jogalap nélküli gazdagodását.

9. A kamat, illetve a használati díj az eredeti állapot helyreállítása körén kívül eső olyan járulékos igények, amelyek a visszatérítendő pénz-, illetve dologszolgáltatás adott időtartamon keresztül történt birtoklásán és használatán, mint többlettényállási elemen alapulnak.

10. Az egymás egyenértékű szolgáltatásait kölcsönösen használó felek egyike sem kötelezhető a másik javára használati díj, illetve kamat megfizetésére, amíg a szerződés érvénytelenségét a bíróság ítélettel meg nem állapítja. A másik fél szolgáltatását egyoldalúan használó fél – ilyen kérelemre – kamat, illetve használati díj megfizetésére köteles.

1. A Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma a Ptk. hatálybalépése után rövid időn belül megalkotta az érvénytelen szerződés esetében a szerződéskötés előtt fennállott helyzet visszaállításával kapcsolatos 836. számú állásfoglalását (BH1963/1.), amely lényegtelen szövegezésbeli változtatásokkal átszámozás folytán PK 32. szám alatt jelenleg is hatályos.

A Bsz. a kollégiumi állásfoglalás (valamint az irányelv és elvi döntés) intézményét a jövőre nézve kiiktatta az ítélkezési gyakorlat egységét biztosító eszközök köréből, és úgy rendelkezett, hogy a még hatályban levő ilyen eszközök az eltérő iránymutatást tartalmazó jogegységi határozat meghozataláig alkalmazhatók (Bsz. 105. §). A Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiumának jogértelmezése [2/2006. (V. 22). PK számú vélemény az ítélkezés elvi irányítása korábbi eszközeinek felülvizsgálatáról] szerint azonban az elvi irányítás korábbi eszközeinek a felülvizsgálatához csak akkor van szükség jogegységi határozat meghozatalára, ha a Legfelsőbb Bíróság változatlan jogszabályi helyzet mellett kíván a korábbitól eltérő iránymutatást adni. Ha azonban az új iránymutatás szükségessége az időközben bekövetkezett jogszabályi, valamint társadalmi-gazdasági változások hatása következtében merül fel, nincs akadálya annak, hogy kollégiumi véleménnyel történjen meg a korábbi kollégiumi állásfoglalás meghaladottá nyilvánítása. [Így került sor a PK 10. számú állásfoglalásnak az 1/2008. (V.19.) PK véleménnyel történt meghaladottá nyilvánítására is.]

A Ptk. 1. § (2) bekezdése értelmében a törvény rendelkezéseit a Magyar Köztársaság gazdasági és társadalmi rendjével összhangban kell értelmezni. A PK 32. számú állásfoglalás meghozatala óta eltelt közel fél évszázad alatt igen nagymértékben megváltozott az ország gazdasági és társadalmi rendje, jelentősen megváltoztak az életviszonyok, valamint az egész jogi környezet. Ennek következtében az állásfoglalás szemlélete, iránymutatásainak jó része már meghaladott, a továbbiakban már nem alkalmazható a Ptk. vonatkozó rendelkezéseinek értelmezésénél. Így meghaladottnak tekinthető az állásfoglalásnak az eredeti állapot helyreállítását az érvénytelenség alapvető jogkövetkezményének tekintő, statikus (az értékviszonyok, a körülmények változását figyelmen kívül hagyó) szemlélete. Nem tarthatóak fenn az állásfoglalásnak az eredeti állapot értékben történő helyreállítására vonatkozó, a kamat és a használati díj elszámolásával kapcsolatos vagy az ügyletkötő felek jó- vagy rosszhiszeműsége jelentőségét kategorikusan tagadó iránymutatásai sem. Mindezekre figyelemmel a Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma a PK 32. számú állásfoglalás egészét meghaladottnak nyilvánítja, és az érvénytelenség jogkövetkezményeinek rendezésével kapcsolatban e véleményével ad a bíróságok számára új iránymutatást.

2. A szerződés érvénytelensége azt jelenti, hogy az ilyen ügyletnek nincs kötelemkeletkeztető hatálya, az ilyen szerződés joghatás kiváltására alkalmatlan. A Ptk. 198. § (1) bekezdés terminológiáját használva: az érvénytelen szerződés nem hoz létre kötelezettséget a szolgáltatás teljesítésére, illetve jogosultságot a szolgáltatás követelésére. Az érvénytelenség általános jogkövetkezménye tehát az, hogy az ilyen szerződéshez nem fűződhetnek a felek által célzott joghatások.

A Ptk. semmis és megtámadható szerződések között különböztet. Az érvénytelenség e két fő formája között az az alapvető különbség, hogy míg a megtámadható szerződések csak – a törvényben meghatározott határidőn belül, arra jogosult részéről történt – eredményes megtámadás következtében válnak ex tunc hatállyal érvénytelenné, addig a semmis szerződések ex tunc hatályú érvénytelensége – függetlenül attól, hogy erre hivatkozott-e valaki – a törvény erejénél fogva következik be: a semmisség megállapításához külön eljárásra nincs szükség. A bírói gyakorlat ezt mindig is akként értelmezte, hogy a semmisséget a bíróságnak hivatalból észlelnie kell. Míg azonban korábban a hivatalbóliság bírói gyakorlatban kialakult tartalma kiterjedt az érvénytelenség jogkövetkezményeinek a hivatalbóli alkalmazására is, addig az eljárási szabályok koncepcionális módosulásának (1999. évi CX. tv.) hatására megváltozott bírói gyakorlat az érvénytelenség hivatalból figyelembe vehető jogkövetkezményének már csak azt tekinti, hogy a bíróság nem adhat jogsegélyt a semmis szerződéssel elérni kívánt joghatás eléréséhez. Vagyis semmis szerződés esetén a bíróság hivatalból csak a semmisség megállapítására és az ilyen szerződésre alapítottan előterjesztett igény elutasítására szorítkozhat, illetve semmis szerződésnél egyedül az érvénytelenség általános jogkövetkezménye az, amelyre – ha törvény kivételt nem tesz – bárki határidő nélkül hivatkozhat. A megtámadható szerződés mindaddig érvényes, amíg azt az arra jogosult eredményesen meg nem támadta. Ebből következően a megtámadható szerződésnél az érvénytelenség általános jogkövetkezménye is csak eredményes megtámadás esetén alkalmazható.

Az érvénytelenség Ptk. 237. § szerinti további jogkövetkezményeit a bíróság semmisség esetén sem alkalmazhatja hivatalból, hanem mind semmisség, mind megtámadhatóság esetén e jogkövetkezmények alkalmazására csak az általános eljárásjogi szabályok szerint, vagyis csak a fél erre irányuló kérelme (keresete, viszontkeresete) alapján kerülhet sor.

Az érvénytelenség jogkövetkezményeként a szerződő felek jogviszonyának a bíróság általi rendezésére csak az elévülés, illetve az elbirtoklás időbeli korlátai között kerülhet sor. A semmisségre való határidő nélküli hivatkozás tétele tehát, csak az érvénytelenség általános jogkövetkezményének az érvényesülésére vonatkozik, nem jelenti azonban a restituciós, illetve elszámolási igények érvényesíthetőségének a határidő nélküliségét. Mind az elévülés, mind az elbirtoklás csak a fél kérelmére vehető figyelembe, hivatalból nem.

3. Az eredeti állapot helyreállítása csak dolog tulajdonának átruházására irányuló szerződések esetén lehetséges, amelyek eredetileg mindig reverzíbilisek. Eredetileg is irreverzíbilis szolgáltatások esetében az eredeti állapot helyreállítása fogalmilag kizárt. A dologszolgáltatások esetében azonban különböző okokból utóbb lehetetlenné válhat a dolog természetbeni visszaadása, vagyis utólagos irreverzibilitás következhet be (pl. a megvett dolgot továbbértékesítik, feldolgozzák vagy az megsemmisül). A Ptk. eredetileg az eredeti állapot helyreállítása alatt csak a természetben történő in integrum restituciót értette, és az utólagos irreverzibilitás eseteit – a miniszteri indokolásból is megállapíthatóan – a határozathozatalig történő hatályossá nyilvánítás körébe tartozónak tekintette. Ettől az eredeti jogalkotói szándéktól tért el a Legfelsőbb Bíróság a PK 32. számú állásfoglalásban azzal, hogy lehetővé tette az eredeti állapot értékben történő helyreállítását. Mivel pénzben bármely szolgáltatás értéke kifejezhető, az eredeti állapot értékbeli helyreállításának a lehetősége gyakorlatilag azt jelentette, hogy dologszolgáltatás átruházására irányuló szerződéseknél mindig lehetséges az eredeti állapot helyreállítása, következésképpen ezeknél a szerződéseknél a hatályossá nyilvánítás jogintézménye nem alkalmazható. Ezáltal a PK 32. számú állásfoglalás gyakorlatilag az eredetileg is irreverzíbilis szerződésekre (használati kötelmek, tevékenységre irányuló szerződések) korlátozta a Ptk. 237. § (2) bekezdés szerinti határozathozatalig történő hatályossá nyilvánítás alkalmazhatóságát.

A bírói gyakorlat a PK 32. számú állásfoglalás alapján eddig alkalmazta az eredeti állapot értékben történő helyreállítását, ugyanakkor a gyakorlatban az is tapasztalható volt, hogy nem könnyű ezt az érvénytelenségi jogkövetkezményt elhatárolni a határozathozatalig történő hatályossá nyilvánítástól.

A Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiumának a megítélése szerint egyrészt az eredeti állapot értékben történő helyreállítása körében tapasztalható elhatárolási nehézségek, jogértelmezési bizonytalanságok kiküszöbölése érdekében, de még inkább azért, mert ez felel meg a jogintézmény dogmatikai lényegének az indokolt, ha a jövőben a hatályos Ptk. bírói gyakorlatában az a felfogás érvényesül, hogy az eredeti állapot helyreállítása csak természetben történhet. Ennek a felfogásbeli változásnak nincs jogszabályi akadálya, mert az eredeti állapot értékben történő helyreállításának a lehetősége eddig sem a Ptk. szövegéből következett, hanem csak a jelen véleménnyel meghaladottá nyilvánított PK 32. számú állásfoglalásnak az eredeti jogalkotói szándékkal és a jogintézmény dogmatikai lényegével összhangban nem álló felfogásán alapult. Az eredeti állapot helyreállítása jogintézményének alkalmazási előfeltétele ugyanis, hogy valamennyi teljesített dologszolgáltatás a visszakövetelés időpontjában is reverzíbilis legyen. Meghaladottnak tekinthető a PK 32. számú állásfoglalásnak az a megoldása, amely az utólagosan irreverzíbilissé vált dologszolgáltatás pénzbeli egyenértékét „visszajáró szolgáltatásnak” tekintette, és azt az eredeti állapot helyreállítása körébe vonta. Ha valamelyik fél a kapott dologszolgáltatást csak annak pénzbeli egyenértéke megfizetésével tudja visszaszolgáltatni, akkor az érvénytelenség jogkövetkezménye a felek jogviszonyában nem a Ptk. 237. § (1) bekezdés alapján, hanem a Ptk. 237. § (2) bekezdés szerinti határozathozatalig történő hatályossá nyilvánítás és az esetleg ellenszolgáltatás nélkül maradt szolgáltatás ellenértékének pénzbeli megtérítése útján vonható le.

4. A semmisségre való határidő nélküli hivatkozás tétele [Ptk. 234. § (1) bek.] alapján az érvénytelenségnek csak az az általános jogkövetkezménye érvényesül időbeli korlát nélkül, hogy nem lehet rá jogot alapítani, az érvénytelenség további jogkövetkezményei (Ptk. 237. §) azonban már csak az elévülés, illetve elbirtoklás korlátai között vonhatóak le.

Az elévülés, illetve elbirtoklás igényérvényesítést gátló joghatása szempontjából alapvető kérdés a restituciós igények jogi jellegének a megítélése. A bírói gyakorlatban uralkodó felfogás a jogi jelleget illetően aszerint különböztet a restituciós igények között, hogy dologszolgáltatás vagy pénzszolgáltatás visszatérítése iránti igényről van-e szó. Az eredeti állapot helyreállítása címén a reverzíbilis dologszolgáltatásra vonatkozó visszatérítési igény dologi jogi igény [rei vindicatio: Ptk. 115. § (3) bek.], hiszen a szerződés érvénytelensége folytán a dologszolgáltatáson a másik fél nem szerezhetett tulajdont. A dologi jogi igény harmadik személyekkel szemben is érvényesíthető (ingatlan esetében a törlési per korlátai között). Az érvénytelen szerződés alapján tartozatlanul fizetett pénzösszeg visszafizetésére irányuló igény viszont kötelmi igény, hiszen a pénzből nem ugyanazt, hanem ugyanannyit kell visszatéríteni.

Mindebből következően, ha dologszolgáltatás áll szemben pénzszolgáltatással, az egyes szolgáltatások visszakövetelésének időbeli lehetősége különböző, hiszen míg a kötelmi pénzkövetelés az általános ötéves elévülési idő alatt elévül, addig a tulajdoni igény nem évül el, hanem érvényesítésének csak a birtokban levő szerződő fél elbirtoklással történő tulajdonszerzése szab határt. A szemben álló igények eltérő jogi minősítéséből fakadó eltérő igényérvényesítési határidő folytán olyan ellentmondásos helyzet is kialakulhatna, hogy eredeti állapot helyreállítása során az egyik szolgáltatást még vissza lehet követelni, a másikat viszont már nem. Ilyen helyzet kialakulása nyilvánvalóan megengedhetetlen lenne.

Az eredeti állapot helyreállítása, mint az érvénytelenség egyik jogkövetkezménye anyagi jogi szempontból egységes jogintézmény. Az eredeti állapot helyreállításának a lényege, hogy az érvénytelen szerződés alapján kölcsönösen teljesített szolgáltatások esetén ez csak akkor valósul meg, ha a visszatérítés is kölcsönösen megtörténik. Ebből következően csak az a fél követelheti eredményesen a neki visszajáró szolgáltatást, aki a maga részéről is képes és kész az általa kapott szolgáltatás visszatérítésére. Ez tekintendő ugyanis a jóhiszeműség és tisztesség követelményének megfelelő joggyakorlásnak [Ptk. 4. § (1) bek.].

Az alól az elv alól, hogy az eredeti állapot helyreállítására csak egységesen, vagyis csak kölcsönösen, csak kétoldalúan kerülhet sor, vannak bizonyos kivételek, amikor a felperes korlátozott jogi érdekeltsége folytán csak „egyoldalúan” kerülhet sor az eredeti állapot helyreállítására. Ez a helyzet a hitelező által a Cstv. 40. §-a alapján, vagy az ügyész által a Ptké. 36/A. §-a alapján előterjesztett kereseteknél, illetve általában minden olyan esetben, amikor a szerződő felek körén kívül álló harmadik személy felperes korlátozott jogi érdekeltsége folytán nincs mód a szerződő felek egymás közti jogviszonyának a teljes körű rendezésére.

5. A Ptk. eredetileg az eredeti állapot helyreállítását tekintette az érvénytelenség alapvető és elsődleges jogkövetkezményének. Az 1977. évi IV. törvénnyel történt novelláris módosítás 1978. március 1-jével történt hatálybalépése óta a szerződés érvényessé nyilvánítását az eredeti állapot helyreállításával egyenrangú jogkövetkezményként fogalmazza meg. Erre utal a Ptk. 237. § (2) bekezdés második mondatában a „különösen” szóhasználat is, amely a felsorolást példálózó jellegűvé teszi. Olyan esetben, amikor elvileg mind az eredeti állapot helyreállítása, mind pedig a szerződés érvényessé nyilvánítása alkalmazható megoldás a bíróság mérlegelési jogkörébe tartozik, hogy az érvénytelenség melyik jogkövetkezményét választja. Sőt a bírói gyakorlat odáig is eljutott, hogy ha mindkét lehetőség alkalmazható, a bíróságnak azt kell elsősorban vizsgálnia, hogy van-e mód a szerződés érvényessé tételére és amennyiben ennek a jogi feltételei fennállnak, a szerződés hibáját orvosolja. Különösen az üzleti élet szerződéseinél lehet célszerűbb megoldás az, ha a bíróság az eredeti állapot helyreállítása helyett inkább arra törekszik, hogy az egyébként jól működő szerződést megszabadítsa az érvénytelenségi hibájától, és érvényessé nyilvánítsa azt.

Annak mérlegelésénél, hogy a bíróság melyik jogkövetkezményt választja, a Legfelsőbb Bíróság feltűnő értékaránytalanságra vonatkozó PK 267. számú állásfoglalásának II. pontjához fűzött indokolásában foglaltakat lehet analóg módon irányadónak tekinteni: „Annak eldöntésénél, hogy a bíróság melyik jogkövetkezményt alkalmazza, jelentősége van annak, hogy a felek a szerződést milyen mértékben teljesítették, a teljesítést követően mi lett a szolgáltatások sorsa, a szerződés folytán milyen változások következtek be a felek helyzetében, nem utolsósorban a felek perbeli nyilatkozatainak.” Ezeknek a szempontoknak a figyelembevételét hangsúlyozza az 1/2005. PJE számú jogegységi határozat indokolásának III/3. pontja is. Az érvényessé nyilvánítás a bíróság ex tunc hatályú konstitutív döntése. Az érvénytelenségi ok kiküszöbölése, orvoslása során a bíróság alakítóan nyúl bele a felek szerződésébe, lényegében módosíthatja azt (bár ez nem azonos a Ptk. 241. § szerinti bírói szerződésmódosítással). A bíróság beavatkozási lehetőségének korlátját jelentik az idézett mérlegelési szempontok, valamint a felek akarata, hiszen a fél szerződési akarata az érvényessé nyilvánítás során sem pótolható. Az érvénytelenségi ok kiküszöbölése voltaképpen a szerződés tartalmának a módosításával az érvénytelenségi ok miatt keletkezett érdeksérelem kiküszöbölését jelenti. A bírói gyakorlat az érvényessé nyilvánítás esetkörébe vonja az „érvényessé válás” (konvalidálódás) eseteit is, vagyis amikor az érvénytelenség oka magától hárul el (pl. a jogszabály időközben megváltozik, a felek megkapják a hiányzó hatósági jóváhagyást), vagy azt a felek maguk hárítják el (pl. a hiányzó alakiság pótlásával, a szerződés módosításával vagy annak megerősítésével).

6. A Ptk. 237. § (2) bekezdés szerinti határozathozatalig történő hatályossá nyilvánítás jogintézménye olyan esetekben jelent alkalmas eszközt a bíróság számára a felek érvénytelen jogviszonyának a rendezésére, amikor az eredeti állapot nem állítható helyre, és a szerződés érvényessé sem tehető, tehát az érvénytelenség egyik elsődleges jogkövetkezménye sem alkalmazható. Ilyen esetekben a bíróság a hatályossá nyilvánítással voltaképpen elismeri a bekövetkezett tényhelyzetet, és ex nunc hatállyal a jövőre nézve rendezi a felek jogviszonyát, amennyiben rendelkezik az esetleg ellenszolgáltatás nélkül álló szolgáltatás ellenértékének az elszámolásáról. Erre akkor van szükség, ha a szerződés alapján az egyik fél már teljesített, az ellenszolgáltatás teljesítésére azonban még nem került sor. A pénzbeli megtérítésre ugyanis csak akkor kerülhet sor, ha ennek hiányában a fél jogalap nélkül gazdagodna, ami akkor áll fenn, ha a fél a saját szolgáltatását még nem (vagy csak részben) teljesítette, miközben a másik fél már teljesített. Ha a felek az érvénytelen szerződés alapján kölcsönösen teljesítettek, és sem az eredeti állapot természetbeni helyreállítására, sem a szerződés érvényessé nyilvánítására nincs mód, akkor az érvénytelenség megállapításán túlmenően a bíróságnak nincs miről rendelkeznie, hiszen nincs ellenszolgáltatás nélkül álló szolgáltatás.

A Ptk. 237. § (2) bekezdésében szereplő „hatályossá nyilvánítás” egy sui generis fogalom, nem azonos a szerződés hatályosságának kötelmi jogban használt fogalmával, hiszen csak érvényes szerződés lehet hatályos.

A hatályossá nyilvánítás a bíróság konstitutiv hatályú döntése, vagyis a bírói ítélet alapján fűződnek bizonyos joghatások az érvénytelen szerződéshez. A bíróság azonban nem biztosíthat olyan joghatásokat a szerződésnek mintha az érvényes volna. A szerződés hatályossá nyilvánítása nem eredményezhet olyan helyzetet, mint amilyen a szerződés érvényessé nyilvánítása esetén keletkezne. A hatályossá nyilvánítás alkalmazásával a bíróság nem kényszerítheti ki az érvénytelen szerződés teljesítését.

A hatályossá nyilvánítás jogintézményét a bíróságok viszonylag ritkán, elsősorban az eredetileg is irreverzíbilis szolgáltatásokat tartalmazó szerződések (használati kötelmek, tevékenységre irányuló szerződések) esetén alkalmazzák. A jövőben azonban a 3. pontnál kifejtettekből következően utólagos irreverzibilitás esetén nem az eredeti állapot pénzbeli helyreállításával, hanem a hatályossá nyilvánítás és az ehhez többnyire kapcsolódó ex nunc hatályú elszámolás útján rendezendő a felek jogviszonya. Akkor is a hatályossá nyilvánítás az érvénytelenség alkalmazandó jogkövetkezménye, ha az eredeti állapot helyreállítása elvben lehetséges volna, az azonban valamilyen okból mégsem célszerű (pl. az valamelyik fél jogos érdekét sértené). Tipikusan ez a helyzet az 1/2005. PJE. számú jogegységi határozat alapjául szolgáló tényállás esetén, vagyis akkor, amikor a szerződés megkötése és az érvénytelenség jogkövetkezményeinek alkalmazása közötti viszonylag hosszabb idő alatt a kölcsönösen teljesített szolgáltatás és ellenszolgáltatás értéke között eredetileg fennállt egyensúly jelentős mértékben megbomlott.

7. Az érvénytelenség jogkövetkezményeinek a felek jogviszonyában kérelemre történő levonására akkor kerül sor, ha az érvénytelen szerződés alapján már teljesítés történt. Az érvénytelenség két elsődlegesen alkalmazandó egyenrangú jogkövetkezménye az eredeti állapot helyreállítása és a szerződés érvényessé nyilvánítása, ha pedig ezek egyike sem alkalmazható, akkor kerülhet sor a határozathozatalig történő hatályossá nyilvánításra. Az esetek egy részénél a bíróságnak gyakorlatilag nincs választási lehetősége az alkalmazható érvénytelenségi jogkövetkezményt illetően, mert az adott tényállásból (pl. utólagos irreverzibilitás bekövetkezte), a szerződés tárgyából (pl. dologszolgáltatásra, illetve tevékenység kifejtésére irányuló szerződés) vagy az érvénytelenségi ok jellegéből (pl. kiküszöbölhetetlen érvénytelenségi ok) az alkalmazható érvénytelenségi jogkövetkezmény egyértelműen következik. Ha azonban elvileg többféle jogkövetkezmény alkalmazására is lehetőség van (pl. feltűnő értékaránytalanság esetén), akkor a bíróságot – az 5. pontban kifejtettek szerint – mérlegelési jog illeti meg. A bíróság e mérlegelés során nincs kötve a felek kereseti, illetve viszontkereseti kérelmeihez, hanem azoktól eltérő érvénytelenségi jogkövetkezmény alkalmazása mellett is dönthet (pl. ha a felperes feltűnő értékaránytalanság címén az eredeti állapot helyreállítását kéri, a bíróság dönthet úgy is, hogy a feltűnő értékaránytalanság kiküszöbölésével a szerződést érvényessé nyilvánítja). A bíróság mérlegelésének, a jogkövetkezmények közötti választási lehetőségének azonban van egy korlátja: nem alkalmazhat olyan jogkövetkezményt, amely ellen valamennyi fél tiltakozik. Ezt a korlátot a Ptk. tételes jogi szabállyal nem mondja ugyan ki, ez azonban egyenesen következik a polgári jogban vezérelvnek tekintendő magánautonómia minél szélesebb körű biztosításának a követelményéből.

8. A Ptk. eredetileg az eredeti állapot helyreállítását tekintette alapvető érvénytelenségi jogkövetkezménynek, ami egy dologi jogias szemléletű felfogás, hiszen a restituciós igények alapvetően tulajdoni természetűek abból kiindulva, hogy a felek között nincs érvényes kötelmi jogi jogviszony, az érvénytelen szerződés nem eredményez tulajdonváltozást a teljesített szolgáltatásokban. Ezzel szembe állítható az érvénytelenség jogkövetkezményei rendezésének egy olyan felfogása, amely a jogalap nélküli gazdagodás elvét veszi alapul, hiszen érvényes szerződéses jogcím hiányában a jogalap nélküli gazdagodás az a szubszidiárius kötelmi jogi jogcím, amely alapján az érvénytelenség jogkövetkezményei rendezhetőek, mindazokban az esetekben, ahol dologi jogi rendezésre (restitucióra) nincs lehetőség. Az alapgondolat az, hogy a felek jogviszonyát a bíróság a „végigható szinallagma” követelménye alapján rendezze. Az érvénytelenség jogkövetkezményei levonásánál a bíróságnak ismételten meg kell teremtenie a felek szolgáltatásainak és ellenszolgáltatásainak azt az egyensúlyát, amely a szerződéskötéskor is fennállt. A bíróságnak arra kell törekednie, hogy az érvénytelenség jogkövetkezményeinek rendezése során egyik fél se kerüljön a másikkal szemben aránytalanul kedvezőbb, illetve méltánytalanul súlyosabb vagyoni helyzetbe, más szóval meg kell akadályozni bármelyik fél jogalap nélküli gazdagodását.

A Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiumának álláspontja szerint a Ptk. tételes jogi szabályai nem képezik akadályát annak, hogy a bírói gyakorlat a jövőben a jogalap nélküli gazdagodás elvére támaszkodva ítélje meg az érvénytelenség jogkövetkezményeit. Ebből következően az eredeti állapot helyreállítása nem azt jelenti, hogy a teljesített szolgáltatások „egy az egyben” kerülnek visszatérítésre, hanem azt, hogy az eredeti állapot helyreállítása során érvényesülnie kell annak az elvnek, hogy az eredetileg fennállt értékegyensúly fennmaradjon, hogy egyik fél részéről se következhessen be jogalap nélküli gazdagodás. Ezt az elvet kell érvényesíteni az érvényessé nyilvánítás, illetve a hatályossá nyilvánítás során is az esetleg ellenszolgáltatás nélkül maradt szolgáltatás ellenértékének a pénzbeli megtérítésekor. A bíróságnak a jogviszony rendezése során tehát arra kell törekednie, hogy a már teljesített szolgáltatással egyenértékű ellenszolgáltatást rendeljen el. Az elszámolás során a bíróságnak figyelemmel kell lennie arra, hogy egyik fél se kerüljön kedvezőbb helyzetbe annál, mintha eleve érvényes szerződést kötött volna.

9. A PK 32. számú állásfoglalás az eredeti állapot helyreállítása körébe tartozónak tekintette a kamat és a használati díj elszámolását, és mivel ez a jogkövetkezmény ex tunc hatályú, abból indult ki, hogy a szolgáltatások visszatérítése már a teljesítés időpontjától esedékessé vált, tehát a visszaadásra köteles fél ettől kezdve késedelemben van. A pénzszolgáltatás után ezért a kifizetéstől számított késedelmi kamat jár, míg az ingatlan után a szokásos bért (haszonbért), egyéb vagyontárgy birtoklásáért pedig az eset körülményeinek megfelelő használati díjat kell elszámolni a birtoklás teljes időtartamára. A PK 32. számú állásfoglalásnak a kamattal és használati díjjal kapcsolatos ezen álláspontja több szempontból sem tartható, ezért azt már a civilisztikai kollégiumvezetők 2005. évi értekezlete is meghaladottnak minősítette. A kamat, illetve a használati díj – helyes dogmatikai felfogás mellett – nem részei az érvénytelen szerződés alapján visszatérítendő pénz-, illetve dologszolgáltatásnak, hanem ezek az eredeti állapot helyreállítása körén kívül eső olyan járulékos igények, amelyek a visszatérítendő pénz-, illetve dologszolgáltatás adott időtartamon keresztül történt birtoklásán és használatán, mint többlettényállási elemen alapulnak.

A használati díj a teljesített dologszolgáltatás másik fél által – a szerződés érvénytelensége folytán jogalap nélkül – történő birtoklásának és használatának az ellenértéke, a kamat pedig ilyen értelemben szintén nem más, mint a visszajáró pénzszolgáltatás „használati díja”. Nem késedelmi kamatról, hanem ún. egyenértéki kamatról van tehát szó. A kamat és a használati díj – mint a teljesített pénz-, illetve dologszolgáltatás használatának ellenértéke – dogmatikai alapja tehát nem a késedelem (mint ahogy azt a PK 32. számú állásfoglalás felfogja), hanem a jogalap nélküli birtoklás: az érvénytelen szerződés alapján történt teljesítés következtében a fél jogalap nélkül birtokolja és használja a másik fél szolgáltatását. Elszámolásuk dogmatikai alapja pedig a jogalap nélküli gazdagodás: a fél a szerződés érvénytelensége folytán jogalap nélkül birtokolt és használt szolgáltatás hasznával jogalap nélkül gazdagodna.

10. Az előző pontban kifejtettekből következően az érvénytelen szerződés alapján a másik fél által teljesített szolgáltatást birtokló és használó fél jogi helyzetére a jogalap nélküli birtoklás szabályait kell megfelelően alkalmazni [Ptk. 363. § (1) bekezdése alapján alkalmazandó Ptk. 195. §]. A jogalap nélküli birtoklás szabályai jóhiszemű és rosszhiszemű birtoklás között különböztetnek. E szabályoknak a kamat és használati díj iránti igényekre vonatkozó „megfelelő” alkalmazásánál figyelemmel kell lenni arra, hogy a Ptk. 195. § rendelkezései arra az esetre irányadóak, amikor csak az egyik fél birtokolja jogalap nélkül a másik szolgáltatását, ezzel szemben az érvénytelenségi perben az eredeti állapot helyreállítása során mindkét fél jogalap nélküli birtokosnak minősül a másik fél szolgáltatása tekintetében. A szerződés érvénytelenségéről a bíróság dönt, így az egymás egyenértékű szolgáltatásait kölcsönösen használó felek a jogvita eldöntéséig – az érvénytelenség okától függetlenül – jóhiszemű jogalap nélküli birtokosoknak tekintendők. Ebből következően a felek a jogerős bírósági döntéssel előírt egyidejű visszaszolgáltatási kötelezettségük időpontjáig, vagyis a teljesítési határidő lejártáig a kölcsönösen birtokolt szolgáltatások hasznaival egymással szemben nem kötelesek elszámolni. Ez a tétel a jogi értelemben véve egyenértékű szolgáltatások kölcsönös használata esetére vonatkozik. Ha azonban az érvénytelenség oka éppen az egyenértékűség hiányában áll (uzsora, szolgáltatás és ellenszolgáltatás feltűnő értékaránytalansága), vagy az érvénytelen szerződés ingyenes, akkor a szolgáltatások kölcsönös használata nem kompenzálja egymást.

A másik fél szolgáltatását egyoldalúan használó fél tudja, hogy ő maga még nem teljesítette a saját szolgáltatását, ezért az ő jogi helyzete a rosszhiszemű jogalap nélküli birtokoséval analóg, és ezért ő a másik fél kérelmére a Ptk. 195. § (3) bekezdés értelmében kamat, illetve használati díj megfizetésére köteles.

2. Az érvénytelenségi perekben felmerülő egyes eljárásjogi kérdésekről szóló 2/2010. (VI. 28.) PK vélemény

A szerződés érvénytelenségének megállapítására irányuló perekben a lefolytatott országos vizsgálat tapasztalatai szerint számos jogalkalmazási nehézséget jelentő eljárásjogi kérdés merült fel, amelyek megoldása elősegítheti a bíróságok egységes jogértelmezését, ezáltal az ilyen típusú perek gyorsabb, szakszerű befejezését. Ezért a Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. törvény (Bsz.) 33. §-ának (1) bekezdése alapján az érvénytelenségi perekben alkalmazandó eljárási szabályok egységes értelmezése és alkalmazása érdekében a következő

v é l e m é n y t

nyilvánítja:

1. A szerződés érvénytelensége iránti megállapítási kereset előterjesztésének akkor van helye, ha annak a Pp. 123. §-ában meghatározott törvényi feltételei fennállnak.

2. A félnek a szerződés érvénytelenségére alapított marasztalási kereseti (viszontkereseti) kérelemben pontosan meg kell jelölnie, hogy az érvénytelenség melyik törvényi jogkövetkezményének alkalmazását milyen tartalommal kéri a bíróságtól.

3. a) Vagylagosan vagy eshetőlegesen előterjesztett kereseti (viszontkereseti) kérelem esetében a bíróságnak a Pp. 3. §-ának (3) bekezdésében foglalt tájékoztatási kötelezettsége mindig a konkrétan vizsgált kérelem vonatkozásában áll fenn.

b) Vagylagos vagy eshetőleges kereseti (viszontkereseti) kérelem esetében a bíróságnak a hatásköri és illetékességi szabályokat az adott, vizsgált kérelem vonatkozásában kell alkalmaznia.

4. a) A bíróságnak csak a rendelkezésre álló bizonyítási anyag alapján tényként egyértelműen megállapítható, nyilvánvaló semmisséget kell hivatalból észlelnie. A semmisség megállapíthatósága érdekében a bíróság hivatalból bizonyítást nem folytathat le. Ugyanígy hivatalból észlelnie kell a bíróságnak azt is, ha a szerződés nem jött létre.

b) A semmisség hivatalból történő észlelése a másodfokú eljárásban is kötelezettsége a bíróságnak, ha az első fokú eljárás adataiból a semmisségi ok fennállása egyértelműen megállapítható. A fellebbező fél által előadott új tény vagy új bizonyíték figyelembevételével a semmisség akkor állapítható meg, ha fennállnak a Pp. 235. §-ának (1) bekezdésében foglalt feltételek.

5. a) A bíróság a kereseti tényállásban előadottakhoz, valamint a kereset tárgyához általában kötve van. A kereseti kérelemhez kötöttség azonban nem jelenti azt, hogy a bíróság a fél által megjelölt jogcímhez is kötve van. A bíróság a fél kérelmének helyt adhat akkor is, ha a fél által előadott tények a kérelmet más jogcímen megalapozzák.

A kérelemhez kötöttség elve nem érvényesül maradéktalanul az érvénytelenségi perben, mert az érvénytelenség jogkövetkezményeinek levonása körében a fél kérelmének tartalma a bíróságot nem köti. A bíróság azonban nem alkalmazhat olyan jogkövetkezményt, amely ellen valamennyi fél tiltakozik.

b) A szerződés megtámadása esetén a kereseti kérelemhez kötöttség még a jogcímet illetően is érvényesül, a bíróság ugyanis hivatalból nem vizsgálhatja olyan megtámadási ok fennállását, amelyre a fél nem hivatkozott.

6. a) Ha a fél a keresetében semmisségi okra hivatkozik, a bíróságnak elsőként azt kell vizsgálnia. A bíróság csak ennek eredménytelensége esetén térhet át a fél által felhozott megtámadási okok vagy egyéb igények megalapozottságának vizsgálatára.
A semmisségre alapított érvénytelenségi keresetben a fél által felhozott különböző semmisségi okok sorrendje a bíróságot nem köti. A bíróság először a szerződés létrejöttével vagy létre nem jöttével kapcsolatban felmerült kérdésekről határoz, illetve elsőként vizsgálhatja a hivatalból észlelt semmisségi ok fennállását.

b) A szerződés megtámadása esetén a megtámadási okokat a bíróság a fél kérelméhez kötötten, az ott meghatározott sorrendben vizsgálja. Ha a fél a keresetében elsődlegesen az érvényes szerződésből eredő igényeket érvényesíti, és csak másodlagosan hivatkozik a szerződés megtámadására, a bíróság akkor is a kérelmek sorrendjéhez kötötten jár el.

7. Az eredeti állapot helyreállítására irányuló kereseti kérelem esetében a bíróság – kifejezett joglemondás hiányában – az alperes viszontkeresetének, illetve ellenkérelmének előterjesztése nélkül is köteles dönteni az alperesnek visszajáró szolgáltatásról.

8. A szerződés érvénytelenségére alapított marasztalási kereset tárgyában is hozható közbenső ítélet, ha annak a Pp. 213. §-a (3) bekezdésében előírt feltételei fennállnak.

9. a) A megtámadási határidő eltelte után a perben előterjesztett megtámadási kifogás a keresettel szemben való védekezést szolgálja, legfeljebb a kereset elutasítását eredményezheti, de nem vezethet a felperes marasztalására. Az alperes kifogás útján gyakorolt megtámadása csak arra a szerződésre irányulhat, amelyre a felperes a követelését alapította.

b) A megtámadási kifogás elbírálható a helyi bíróság előtt folyó perben akkor is, ha önálló keresetként történő érvényesítése esetén a megyei bíróság hatáskörébe tartozna.

10. a) A szerződést kötő feleken kívülálló harmadik személy is indíthat a szerződés semmissége iránt pert. Ilyen esetben a fél perbeli legitimációja akkor állapítható meg, ha védendő jogi érdekének fennállását igazolja.
Harmadik személy a Ptk. 235. §-ának (2) bekezdése szerint a más által kötött szerződés megtámadására is jogosult. Ilyen esetben gondosan vizsgálni kell a keresetindítást megalapozó jogi érdek tartalmát.

b) Harmadik személy az érvénytelenség jogkövetkezményének levonását csak annyiban és olyan mértékben kérheti, amennyiben ezt a jogi érdeke ténylegesen indokolja, megalapozza.

11. Az azonos perbeli oldalon álló szerződést kötő felek egymással szembeni marasztalására eljárásjogi okokból általában nincs lehetőség. Az ügyész keresete alapján azonban helye lehet az érvénytelenség összes kapcsolódó jogkövetkezménye levonásának. Jogszerű továbbá az alperesek egymással szemben történő marasztalása akkor is, ha az alperesek egymás ellen indított perét a bíróság az érvénytelenség iránt indított perhez egyesítette. Ezért a bíróságnak tájékoztatnia kell az alpereseket arról, hogy az egymás elleni követeléseiket külön perben érvényesíthetik, amely lehetőséget nyújt a perek egyesítésére.

1. A megállapítási keresetben a felperes a bíróságtól annak kimondását kéri, hogy valamely jog vagy jogviszony fennáll, illetve nem áll fenn. A bírói gyakorlat gyakran használja a „megállapítás” kifejezést akkor is, ha a kereset tartalmában nem megállapítási kereset (pl. tulajdonjog megállapítása, a szerződés hatálytalanságának megállapítása). Az érvénytelenség „megállapítására” vonatkozó igény sem jelenti feltétlenül megállapítási kereset előterjesztését, ezt a kérelem tartalma dönti el.

Nincs akadálya az érvénytelenség megállapítására irányuló kereset valódi megállapítási kereset formájában történő előterjesztésének akkor, ha a Pp. 123. §-ában megfogalmazott törvényi feltételek teljesülnek. Vagyis az anyagi jogi fél részéről kizárólag a szerződés érvénytelenségének megállapítására irányuló kereset előterjesztésének csak akkor van helye, ha a kért megállapítás a jogainak az alperessel szemben való megóvása végett szükséges és a jogviszony természeténél fogva, vagy a kötelezettség lejártának hiányában vagy valamely más okból teljesítést nem követelhet. E feltételek fennállásának hiányában a felperes az érvénytelenség megállapításával együtt köteles az érvénytelenség kiküszöbölését vagy valamilyen formában az érvénytelenség jogkövetkezményeinek levonását is kérni. Ha a fél a jogkövetkezmény alkalmazását, tehát a „teljesítést” nem kéri, az 1/2005. (VI. 15.) PK vélemény alapján az érvénytelenség jogkövetkezményének alkalmazásáról a bíróság a Pp. 215. §-a értelmében nem dönthet. Ezért az ilyen keresetet el kell utasítani azzal, hogy nincs helye megállapítási kereset előterjesztésének.

A „teljesítés” kifejezést tehát a Pp. szélesebb értelemben fogja fel. Marasztalási keresetnek minősül ezért a fél azon kérelme is, hogy a bíróság a szerződés érvénytelensége miatt a szerződés teljesítését ne kényszerítse ki, az eredeti állapotot állítsa helyre.

Ugyanakkor tipikus, hogy a szerződést kötő feleken kívülálló harmadik személy a szerződés érvénytelensége iránt megállapítási keresetet terjeszt elő, mivel a mások által kötött szerződés esetében az érvénytelenség jogkövetkezményeinek levonását erre vonatkozó jogi érdek hiányában nem is kérheti.

2. A marasztalásra irányuló kereseti kérelemnek az érvénytelenség jogkövetkezményeit illetően konkrétnak kell lennie. Nem elegendő a bíróságtól az eredeti állapot helyreállítását vagy a szerződés hatályossá nyilvánítását kérni. A felperesnek az érvénytelenség jogkövetkezményei hivatalból történő levonásának kizártságára tekintettel pontosan meg kell jelölnie a kereseti kérelmében, hogy ezt milyen tartalommal kéri a bíróságtól (pl. mekkora összeg visszafizetését, mely dolog visszaadását igényli). A jogkövetkezmények alkalmazása során a bíróság elsősorban a fél kérelmét veszi alapul. A kért jogkövetkezmények alkalmazásához nincs kötve, ha az ügy körülményei más jogkövetkezmények levonását teszik szükségessé.

3. a) A keresethalmazat lehet személyi és tárgyi, együttes előfordulásuk esetén vegyes keresethalmazat. Ha az egyes keresetek egymástól kölcsönösen függnek, egymást kizárják, egyidejű létezésük csak átmeneti jellegű, és kielégítést csak az egyik nyerhet, a keresethalmazat látszólagos.

A látszólagos keresethalmazat esetében a felperes vagylagos vagy eshetőleges kereseti kérelmeket ad elő. Mindkét esetben az előterjesztett kérelmek valamelyikének teljesítését kéri. Eshetőleges kereseti kérelmek esetében a felperes meghatározza a kérelmei vizsgálatának kért sorrendjét is.

A bíróság tájékoztatási kötelezettsége a vagylagosan vagy az eshetőlegesen előterjesztett kereseti kérelmek esetében nem terjed ki egyidejűleg az összes előadott kérelemmel kapcsolatos tájékoztatásra. A Pp. 3. §-ának (3) bekezdésében foglalt tájékoztatási kötelezettség a bíróság által konkrétan vizsgált kérelemhez kapcsolódóan áll fenn. Ha a felperes kérelme megalapozott, úgy a többi kérelem vonatkozásában az ezekhez kapcsolódó tájékoztatást nem kell a bíróságnak megadnia, és abban a körben bizonyítást sem kell lefolytatnia. A bíróság azzal jelzi a félnek, hogy a következő kérelem vizsgálatára tér át, hogy felhívja az ezzel kapcsolatos bizonyításra.

b) A korábbi bírói gyakorlat szerint, ha a felperes által előadott kereseti kérelmek valamelyikének elbírálása a megyei bíróság hatáskörébe tartozott, a keresetlevelet e bírósághoz kellett áttenni, függetlenül attól, hogy az elsődlegesen előterjesztett kereseti kérelem vonatkozásában a helyi bíróság hatásköre állott fenn. Ez a gyakorlat az eltelt években – elsősorban célszerűségi okokból – jelentősen megváltozott.

Így ha az elsődleges kereseti kérelem alapján a bíróságnak fennáll a hatásköre és illetékessége, nincs jelentősége annak, hogy esetleg a további kereseti kérelmek között szerepel olyan, amelyre nézve a bíróság hatásköre vagy illetékessége nem állapítható meg. Ha a bíróság olyan kereseti kérelem vizsgálatához jut el, amelyet a törvény valamely más bíróság hatáskörébe, illetve kizárólagos illetékessége alá utal, akkor a már elbírált kérelmekről részítéletet kell hoznia, és a soron következő kérelemre tekintettel a keresetlevél áttételéről kell határoznia. Látszólagos keresethalmazat esetén egyébként részítélet nem hozható.

4. a) A semmisségi ok hivatalbóli észlelése kapcsán követendő eljárásról szóló 1/2005. (VI. 15.) számú PK véleményben foglaltak szerinti, a semmisségi ok észleléséről történő tájékoztatás nem minősül prejudikálásnak, a tájékoztatás ugyanis nem terjedhet ki a kereset (viszontkereset) anyagi jogi tartalmára, és különösen nem annak várható eredményességére. A bíróság csupán azt közli a felekkel, hogy a perben felmerült tények, adatok alapján meghatározott semmisségi ok fennálltát észleli, ehhez képest milyen bizonyításra lehet szükség, és lehetőséget ad a felek érdemi nyilatkozatainak a megtételére.

A bíróságnak csak a rendelkezésre álló bizonyítási anyag alapján tényként egyértelműen megállapítható, nyilvánvaló semmisséget kell hivatalból észlelnie, ilyen ok pl., ha a felek a jogszabály által a szerződésre meghatározott alakiságot megsértették [Ptk. 217. § (1) bek.]. Arra a bíróságnak nincs módja, hogy a semmisség megállapíthatósága érdekében hivatalból bizonyítást folytasson le, a Pp. 164. §-ának (2) bekezdése szerint ugyanis a bíróság bizonyítást hivatalból akkor rendelhet el, ha azt törvény megengedi.

A bíróság nem mérlegelheti az észlelt semmisségi ok bejelentését, mert semmisség esetén maga a törvény ítéli az érdeksérelmet olyan súlyúnak, hogy megtagadja a célzott joghatás elérését. Kivételt ez alól csak az ún. relatív semmisség esetei [Ptk. 13/B. §, Ptk. 16/A. §, Ptk. 209/A. § (2) bek.] jelentenek, annyiban, hogy az érvénytelenségi ok csak akkor vehető figyelembe, ha arra az érintett fél érdekében hivatkoznak. Az egyértelműen megállapítható semmisségi ok hivatalbóli észlelésének a kötelezettsége nem csak akkor terheli a bíróságot, ha a felperes a szerinte érvényes szerződésre alapítja a keresetét, hanem akkor is, ha a kereset más semmisségi okon vagy a szerződés megtámadásán alapszik. A bíróságnak a szerződés létre nem jöttét is hivatalból, a semmisségi okok vizsgálatát megelőzően kell észlelnie.

b) A semmisség hivatalból történő észlelése a másodfokú eljárásban is kötelezettség. Erre azonban csak akkor kerülhet sor, ha az első fokú eljárás adatai alapján a semmisség egyértelműen megállapítható. Új tények, illetve új bizonyítékok figyelembevételével a semmisség a fél kérelmére akkor állapítható meg, ha fennállnak a Pp. 235. §-ának (1) bekezdésében foglalt feltételek.

A másodfokú bíróság esetében is irányadó, hogy a semmisségi ok hivatalból történő észlelése körében a felek kérelmeihez nincs kötve, és a másodfokú eljárásban is érvényesül az az elv, hogy a hivatalból észlelni vélt semmisségi ok megalapozottságára a bíróság bizonyítást nem vehet fel.

A másodfokú eljárásban értelemszerűen csak olyan semmisségi ok észlelhető hivatalból, amelyet az elsőfokú bíróság nem észlelt. Ha ugyanis az elsőfokú bíróság az ítéletében az adott semmisségi okkal már foglalkozott, és döntését a fél fellebbezéssel nem támadta, a fellebbezési kérelem és ellenkérelem korlátaiba ütközne, illetve a rendelkezési elvet sértené, ha a másodfokú bíróság erre vonatkozóan más döntést hozhatna.

Ha a másodfokú bíróság hivatalból észleli a semmisségi okot, a feleknek meg kell adnia az 1/2005. (VI. 15.) PK vélemény szerint szükséges tájékoztatást, és csak akkor kell az első fokú ítéletet hatályon kívül helyeznie, ha a felek úgy nyilatkoznak, hogy a semmisségi okkal kapcsolatban kereseti (viszontkereseti) kérelmet kívánnak előterjeszteni. (Kérelem hiányában a semmisség jogkövetkezményei nem vonhatók le, így a hatályon kívül helyezés értelmetlen lenne.)

5. a) A kereset alapját azok a tények alkotják, amelyekből a felperes a jogát származtatja. A kereset alapját tevő tények összessége alkotja a kereseti tényállást.

A kereset tárgya a keresettel érvényesített követelés vagy más jog. A kereset tárgya olyan vitás jogviszony is lehet, amelynek elbírálása a polgári perben kérhető, illetve amelynek bírósági védelmét a felperes kéri.

A kereset tartalma a bíróság döntésére irányuló határozott kérelem. A Pp. 121. §-a (1) bekezdésének e) pontja szerint a keresetlevélben fel kell tüntetni a bíróság döntésére irányuló határozott kérelmet.

A Pp. 3. §-ának (2) bekezdésében foglaltak szerint a bíróság – törvény eltérő rendelkezése hiányában – a felek által előterjesztett kérelmekhez és jognyilatkozatokhoz kötve van. A kereseti kérelemhez kötöttség szabályát fogalmazza meg a Pp. 215. §-ának rendelkezése is.

A polgári perben a bíróság a kereseti tényállásban előadottakhoz, valamint a kereset tárgyához, tehát a fél által érvényesíteni kívánt joghoz is általában kötve van. A Pp. 121. §-a (1) bekezdésének c) pontja értelmében az érvényesített jogot kell a keresetlevélben megjelölni, nem pedig a konkrét jogcímet. Így a kereseti kérelemhez kötöttség nem jelenti azt, hogy a bíróság a fél által tévesen megjelölt jogcímhez kötve lenne. Ha a fél által előadott tények a keresetet vagy a viszontkeresetet más jogcímen megalapozzák, a bíróság a jogviszonyt a jogszabályoknak megfelelően minősítheti.

Az érvénytelenségi perekben az említettekkel összhangban az 1/2005. (VI. 15) PK vélemény tartalmazza, hogy amennyiben a felek egyike sem kéri a Ptk. 237. §-ában foglalt jogkövetkezmények alkalmazását, arról a bíróság a Pp. 215. §-a értelmében nem dönthet. Ugyanakkor a kérelemhez kötöttség elve nem érvényesül maradéktalanul az érvénytelenségi perekben, mert az érvénytelenség jogkövetkezményének levonására irányuló kérelem tartalma a bíróságot nem köti. A bíróság csak annyiban van korlátozva, hogy nem választhat olyan jogkövetkezményt, amely ellen valamennyi fél tiltakozik.

A kérelemhez kötöttség kérdése körében nagy jelentősége van annak, hogy a felek az érvénytelenségi keresetben a szerződés semmisségének a megállapítását kérik, vagy – gyakran több jogcímre hivatkozva – megtámadási jogukat gyakorolják. A semmisségre alapított érvénytelenségi kérelem esetén a bíróság a szerződés semmisségét – hivatalból is – más okból, más jogcím alapján megállapíthatja, mint amit a keresetében a felperes megjelölt. Ebben a körben tehát nem érvényesül a kérelemhez kötöttség elve.

b) Ugyanakkor a kereseti kérelemhez kötöttség a szerződés megtámadása esetében jellemzően még a jogcím tekintetében is érvényesül. Kivétel ez alól a főszabály alól a tévedés, illetve a közös téves feltevés vizsgálata, mert a kialakult bírói gyakorlat értelmében a Ptk. 210. §-ának (1) bekezdésében foglaltak helyett a bíróság a Ptk. 210. §-ának (3) bekezdése alapján is megállapíthatja a szerződés érvénytelenségét, ha a keresetben előadott tényállás ezt megalapozza.

A bíróság tehát más megtámadási okra hivatalból nem térhet át, de a Pp. 3. §-ának (2) bekezdése alapján a fél által előadott kérelmeket, nyilatkozatokat nem alakszerű megjelölésük, hanem tartalmuk szerint köteles figyelembe venni. Ebből következően, ha az előadott kereseti tényállás alapján a fél által megjelölt mellett tartalmilag másik megtámadási ok is megjelölésre került, ennek vizsgálata nem kizárt.

6. a) Mivel az egyes jogcímek logikai sorrendet alkotnak, a bíróság általában ezt a sorrendet köteles követni. Erre tekintettel – ha a perben ez iránt kétség merül fel – először a szerződés létrejöttéről vagy létre nem jöttéről kell állást foglalnia. A szerződés létre nem jöttének észlelése éppúgy történhet hivatalból, mint a semmisségi ok észlelése.

Ha a szerződés létrejöttnek tekintendő, a bíróság elsőként a semmisségi okokat vizsgálja. A bíróság a bizonyítási eljárás nélkül is egyértelműen megállapítható semmisségi ok fennállását hivatalból elsőként megállapíthatja. Így szükségtelenné válik a fél által felhozott, esetleg bizonyításra szoruló semmisségi ok vizsgálata. A semmisségi okok vizsgálata körében tehát a bíróságot a fél által előadott kérelmek sorrendje nem köti.

A bíróság elsőként a semmisségi okokat vizsgálja akkor is, ha a fél elsődlegesen megtámadási okot jelölt meg, és csak másodlagosan hivatkozik semmisségi okra.

b) A bíróság csak a semmisségi okra hivatkozás eredménytelensége esetében térhet át a fél által felhozott megtámadási okokra vagy egyéb igényekre, pl. a szavatossági igény megalapozottságának vizsgálatára. Ez utóbbi körben azonban nem érvényesül az a logikai sorrend, hogy a megtámadásra tekintettel előbb a szerződés érvénytelensége kérdésében kell állást foglalni, és csak ennek eredménytelensége esetén alapítható igény az érvényesnek minősülő szerződésre. Ennek oka az, hogy megtámadás esetében nem ugyanaz a védelmezendő társadalmi érdek a szerződés teljesítésének megakadályozására, mint semmisség esetében.

Miután a szerződés megtámadása a fél akaratától függ, a fél dönthet úgy is, hogy elsősorban a szerződés fenntartása áll érdekében, pl. a szavatossági igénye érvényesítése mellett, és csak ennek sikertelensége esetén – ha a megtámadásra vonatkozó nyilatkozatát határidőben megtette – eshetőlegesen kívánja előterjeszteni a szerződés érvénytelenségének megállapítására irányuló kérelmét. A megtámadási kereset eshetőleges előterjesztése is kiváltja a szerződés megtámadásához fűződő joghatásokat. Amíg azonban az érvénytelenségi kereset vizsgálatára nem kerül sor, a szerződés a bíróság számára is érvényesnek minősül, így a szavatossági igény megalapozottságáról döntés hozható.

7. A felperesnek az eredeti állapot helyreállítására irányuló keresete megalapozza a bíróságnak azt a kötelezettségét, hogy az alperes ellenkérelme vagy viszontkeresete hiányában is döntsön az alperesnek visszajáró szolgáltatásról. Ennek nem akadálya, hogy a felperes a saját marasztalására nem nyújthat be kereseti kérelmet. Az eredeti állapot helyreállítása ugyanis már szó szerinti értelemben is feltételezi az alperesnek visszajáró szolgáltatásról való döntést is. Az eredeti állapot helyreállítása, mint az érvénytelenség jogkövetkezménye anyagi jogi szempontból csak egységesen történhet. A felperes akkor követelheti eredményesen az általa nyújtott szolgáltatást, ha egyben maga is vállalja, hogy visszatéríti a számára teljesített szolgáltatást, és a perben igazolja, hogy arra képes is. A kereseti kérelme csak úgy teljesíthető, ha a bíróság az egyidejű visszaszolgáltatási kötelezettségéről is dönt. Ezért a szerződéskötés előtt fennálló helyzet visszaállítására irányuló kérelem esetében a bíróságnak külön viszontkereset vagy ellenkérelem nélkül is köteleznie kell a felperest a kapott szolgáltatás alperesnek történő visszaadására. Ezt az álláspontot alátámasztja az is, hogy a szerződés érvényességét állító alperestől nem várható el olyan viszontkereset előterjesztése, amely a perbeli védekezését rontaná le, illetve az érvénytelenség tényleges megállapítása előtt a viszontkeresete idő előtti lenne.

Természetesen az ún. többlettényálláson alapuló alperesi igények esetében, ha nincs mód beszámítási kérelem előterjesztésére, viszontkeresetet kell előterjeszteni.

8. A szerződés érvénytelenségére alapított marasztalási kereset tárgyában is hozható közbenső ítélet, ha annak a Pp. 213. §-ának (3) bekezdésében írott feltételei fennállnak. Ilyen esetben a bíróság a szerződés érvénytelenségét a fél által megjelölt vagy hivatalból észlelt ok alapján – értelemszerűen a közbenső ítélet rendelkező részében – megállapítja, és a jogkövetkezmények alkalmazásáról a közbenső ítélet jogerőre emelkedését követően határoz. Ha a kereset csak az érvénytelenség megállapítására irányul, közbenső ítélet hozatala kizárt.

9. a) A Ptk. 236. §-a (3) bekezdésének második mondata szerint a megtámadásra jogosult a szerződésből eredő követeléssel szemben kifogás útján a megtámadási jogát akkor is érvényesítheti, ha a megtámadási határidő már eltelt. A megtámadási határidő eltelte után előterjesztett kifogás nem tekinthető egyenértékűnek a szerződés megtámadásával, eljárásjogi természete szerint pusztán védekező jellegű, amiből következően korlátozott hatályú: legfeljebb a kereseti követelés elutasítását eredményezheti. A kifogás nem vezethet a felperes marasztalására. Az alperes természetesen nem csak megtámadási kifogást terjeszthet elő, hanem hivatkozhat a szerződés semmisségére is (semmisségi kifogás).

A megtámadási kifogás eljárásjogi eszköze az alperes ellenkérelme. Ha a keresettel szemben az alperes elkésetten terjeszt elő viszontkeresetet a szerződés megtámadása iránt, azt a bíróságnak kifogásként kell elbírálnia. Az alperes kifogás útján gyakorolt megtámadása csak arra a szerződésre irányulhat, amelyre a felperes a követelését alapította [pl. a készfizető kezes kifogás útján nem támadhatja meg a jogosult és a kötelezett közötti szerződést, hanem ezt az igényét csak keresettel (viszontkeresettel) érvényesítheti].

b) A megtámadási kifogás elbírálható a helyi bíróság előtt folyó perben akkor is, ha önálló keresetként történő érvényesítése esetén a megyei bíróság hatáskörébe tartozna. Így, ha az alperes az ellene a helyi bíróság előtt szerződésből eredő követelés iránt indított perben kifogásként hivatkozik az adott szerződés tisztességtelen szerződési feltételének az érvénytelenségére, – amely igény önálló keresetként történő érvényesítés esetén a Pp. 23. §-a (1) bekezdésének k) pontja értelmében megyei bíróság hatáskörébe tartozna –, a Pp. szabályai szerint a pert a hatáskör szempontjából a felperes keresete alapján kell minősíteni.

10. a) Egységes a joggyakorlat abban, hogy a Ptk. 234. §-ának (1) bekezdése szerinti „bárki” akkor válhat eljárásjogi féllé, ha a per megindítására jogszabály vagy a jogi érdekeltsége feljogosítja. A bíróságok minden esetben vizsgálják a felperes perbeli legitimációját, ebben az ügy érdemére tartozó kérdésben mindig ítélettel kell dönteni. Nem elegendő a felperes érdekeltségének a bizonyítása, a felperes részéről védendő jogi érdeknek kell fennállnia az ügyben.

A Ptk. 235. §-ának (2) bekezdése értelmében megtámadásra a sérelmet szenvedett fél és az jogosult, akinek a megtámadáshoz törvényes érdeke, vagyis jogi érdeke fűződik. A harmadik személy tehát jogi érdekének fennállása esetében hivatkozhat a felek szolgáltatásainak feltűnő aránytalanságára, mint megtámadási okra. Ez a megtámadási ok ugyanis a Ptk. 201. §-ának (2) bekezdése szerint objektív tényeken alapszik. A megtámadási okok többsége azonban ún. szubjektív ok, tehát a fél maga jogosult eldönteni, hogy a szerződést érvényesnek tekinti-e, vagy hivatkozik az adott megtámadási okra. A szerződés ilyen okokból való megtámadása esetén ezért a harmadik személy jogi érdekének fennállását – a b) pontban foglaltakra is figyelemmel – nyomatékosan vizsgálnia kell a bíróságnak.

b) A harmadik személy jogi érdekének tartalma határozza tehát azt meg, hogy milyen tartalmú keresetet terjeszthet elő, illetve milyen jogkövetkezmények érvényesítését kérheti a bíróságtól a mások között létrejött érvénytelen szerződés esetében. A harmadik személy az érvénytelenség jogkövetkezményeinek levonását csak annyiban, olyan módon és mértékben kérheti, amennyiben ezt a jogi érdekeltsége ténylegesen indokolja és megalapozza. A harmadik személy tehát, ha jogi érdeke ezt valóban indokolja, kérheti az érvénytelenség bármelyik jogkövetkezményének levonását, így az eredeti állapot helyreállítását is. A jogi érdekeltséghez igazodó, korlátozott, behatárolt jogkövetkezmények generálisan nem határozhatók meg, ebben a kérdésben minden ügyben egyedileg kell állást foglalni. Néhány esetben a speciális jogszabály vagy a kialakult joggyakorlat rendezi a harmadik személy lehetőségeinek határait.

11. Az alperesek egymással szemben történő marasztalásának kérdése jellemzően akkor merül fel, amikor az ügyész vagy a szerződő feleken kívülálló harmadik személy indít érvénytelenségi pert, valamint akkor, ha a felperes keresete az általa kötött szerződésen kívül a vele szerződő fél által kötött újabb szerződést is érinti. Ez utóbbi szerződést illetően a felperes kívülálló, harmadik személynek minősül.

A harmadik személy kérelme alapján az alperesek egymás közötti jogviszonyának rendezése nem érhető el, mert a harmadik személynek jellemzően nem fűződik érdeke, különösen nem elismert jogi érdeke ahhoz, hogy az alperesek közötti jogviszonyok miként rendeződjenek. Így, ha erre kérelmet elő is terjesztene, azt a legitimáció hiánya miatt el kellene utasítani.

Az alperesek egymással szembeni marasztalásának további eljárásjogi akadálya az, hogy az alperesek egymással szemben ebben a perben keresetet (viszontkeresetet) nem terjeszthetnek elő. A bíróságnak ezért tájékoztatnia kell az alpereseket az egymás elleni külön perindítás lehetőségéről. Helye van az alperesek egymás közötti marasztalásának, ha az alperesek egymás ellen indított perét az érvénytelenségi perhez egyesítették.

Az ügyész keresete alapján sor kerülhet az érvénytelenség összes jogkövetkezményének a levonására, így az alperesek egymással szembeni marasztalására. (Ha az ügyész indít a szerződés érvénytelenségének megállapítása iránt pert, a szerződést kötő összes fél jellemzően egy perbeli oldalon áll).

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.