Hegedűs Annamária – Szabó Zsuzsanna

Az építési beruházás folyamata

Az építmény fenntartása, jókarbantartása, védelme

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2010

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Petr Kral

A kiadványok szerkesztésért felelős: Gócza Éva

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Gyártási főmunkatárs: Kerek Imréné

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

ISSN 2061-8549

ISBN 978 963 295 175 1

Jelzőszám: KK-001P0-2071

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Hegedűs Annamária – Szabó Zsuzsanna

Az építési beruházás folyamata

Az építmény fenntartása, jókarbantartása, védelme

ÉPÍTÉSÜGYI KISKÖNYVTÁR 7.

Szerzők:

Hegedűs Annamária

Szabó Zsuzsanna

Kézirat lezárva: 2010. május

A kiadvány az NFGM építésügyi célelőirányzat támogatásával készült.

© Hegedűs Annamária, Szabó Zsuzsanna, Budapest, 2010

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2010

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Ajánlás

„Nem elég mai időkben törvényeket írni, de azok iránt szimpátiát is kell gerjeszteni.”

Széchenyi

A jelenlegi nehéz gazdasági viszonyok az építési kedvre is jelentős kihatással vannak. Az ágazatot érintő pénzhiány, a lánctartozás, az ingatlanfejlesztés megtorpanása, a magánépítkezések csökkenése és a támogatások időbeli elhúzódása mellett az építési folyamatot érintő igen szerteágazó követelményrendszer elsajátítása is nehezíti az ágazat talpraállását. Azonban a tevékenységre vonatkozó előírások, jogok és kötelezettségek megismerése, elsajátítása és fel/kihasználása az építés fellendülésének egyik esélye lehet.

Az Építésügyi kiskönyvtár részeként „Az építés folyamata” című sorozat keretében 7 kötet jelenik meg.

E hét kötetből álló könyvsorozat iránytű kíván lenni azoknak, akik számára a terjedelmes építési jog kiismerhetetlennek, átláthatatlannak tűnik, segítséget kíván nyújtani azoknak, akik jogkövető magatartással környezetüket szebbé, élhetőbbé, lakhatóbbá és használhatóbbá kívánják tenni.

A sorozat teljes és átfogó ismeretet kíván nyújtani

– az építési beruházás, az építési cél kigondolásától, eltervezésétől kezdve a telekvásárlás, telekfelhasználás, településrendezés kérdésein keresztül,

– a tervező kiválasztásában,

– a betartandó építési előírások megismerése,

– a beruházás megvalósításához szükséges engedélyek megszerzése,

– az építőipari kivitelezési tevékenységre vonatkozó előírások elsajátítása, az építési folyamat résztvevőire vonatkozó feladat és felelősségrendszer megismerése,

– az építés ellenőrzésére, szankcionálására vonatkozó követelmények és

– az építmény fenntartására, jókarbantartására, védelmére vonatkozó előírások

területén.

Az építkezni szándékozók, a beruházók, az ingatlanfejlesztők (építtetők) újra és újra szembetalálkoznak a „mit kell, mit lehet tenni?” dilemmával. Igen gyakran szakértőket is igénybe vesznek segítségül, akik a „mit, hová, hogyan, kivel és mikorra?” kérdésekre segítenek a válaszokat megadni. Egy építkezéssel (beruházással) szemben a legnagyobb elvárás a kiszámíthatóság, az időbeli és pénzbeli tervezhetőség és a jogbiztonság. E sorozat e kérdésekre segít – sokszor gyakorlati példákon keresztül is – választ adni.

Bevezető

„Kiművelt emberfők sokasága teszi a nemzetet.”

Széchenyi

Az építés összetett, ősi alkotó emberi tevékenység, amely az egyén, a szűkebb közösség és a társadalom igényeit valósítja meg. Az uniós joggal harmonizált környezetvédelmi szabályozás a környezet elemei között nevesíti a természetes és az épített környezetet is.

Az épített környezet alakítása, védelme a közösségi szerveződések eszköze, a nemzeti kultúra hordozója. Ennek megvalósításában nagy szerepet kapnak a törvények és jogi szabályozások, melyek formálják környezetünk arculatát, védik az elődeink által létrehozott kulturális örökségünket.

„Az építési jog az építési beruházás megvalósítására, az építési folyamat résztvevőire, az építési tevékenység végzésére irányuló magatartási szabályok és előírások összessége, keletkezése állami szervekhez kötődik, az állam bocsátja ki és szankcionálja, a társadalomban általánosan kötelező, általános érvényesség jellemzi, érvényesülését az állami szervek – építésügyi, igazgatási tevékenység keretében – kényszerrel biztosítják.”

Az önálló tevékenységfajtaként elkülönült – speciális ismeretekkel rendelkező szakapparátus által ellátott – építésügyi igazgatás a közigazgatás egyik legismertebb, legjelentősebb és a jogalanyok (állampolgárok) legszélesebb körét érintő ága. Közvetlenül és közvetve a társadalom egészére hat, gyakorlásának minősége érinti az állampolgárok alapvető jogait és a településhálózat, a régiók, az egyes települések szerkezetét, arculatát, hangulatát, az egész épített és természetes környezetet markánsan, hosszú időre – esetleg évszázadokra, évezredekre – meghatározza, ezáltal az élet minőségét is befolyásolja.

Az emberiség már korán felismerte, hogy az építkezések során bizonyos közösségi érdekeket is magába foglaló tűzvédelmi, egészségügyi, állékonysági, védelmi stb. szabályokat be kell tartani. Ezeknek a kezdetben szokásjogi alapokon követett szabályoknak a száma az állandó helyre történő letelepedéssel, később pedig a nagyobb települések kialakulásával egyre növekedett. Az adott közösségek fennmaradását biztosító tényezőkön túlmenően, az építési szokások, szabályok kialakulásában nem kis szerepet játszottak a különféle vallási hiedelmek is.

Az ősi társadalmak az emberiséggel együtt jöttek létre. A korai zsákmányoló társadalmak legősibb társadalmi egysége a területi csoport (horda) meghatározott területen élt együtt oly módon, hogy táborhelyét az adott meghatározott területen belül időnként változtatta. Ugyanez volt a jellemző a vérségi-rokonsági alapon szerveződő törzsi-nemzettségi társadalmakra is. Mindkettőnél a közösségi problémák megoldását elsődlegesen a szokások biztosították, melyek szinte mindent előírtak. Bizonyos tevékenységeket tilalommal sújtottak, a tilalmak pedig a horda, illetve a törzs, nemzettség tudatában nemzedékről nemzedékre öröklődtek. Normáik bár kezdetleges, spontán módon, nem tudatos elhatározás eredményeként, de magatartás-előírást tartalmaztak, megsértésüket pedig a közösség közvetlenül szankcionálta. A normarendszer érvényesülését a közvélemény kényszere biztosította, külön érvényesítő-kikényszerítő apparátus nélkül, a szabályok önkéntes követése volt jellemző.

Az őskor építésmódja évezredekre meghatározta az építéstechnikát. Körülbelül 35 ezer évvel ezelőtt jelent meg az értelmes ember. Az emberek az ősi időkben azért kezdtek építkezni, mert menedéket kerestek az időjárás viszontagságai és a vadállatok elől. Az éghajlat zordsága miatt az „értelmes” ősemberek oltalmat nyújtó lakóhelyet, azaz barlangot kerestek, ahol megtelepedtek. Ezek mellett voltak pompásan kidíszített vallási célokat szolgáló (kultikus) barlangok, itt kibontakozott az őskori művészet (első barlangrajzok).

Az újabb kőkort fejlettebb életformája választja el az előtte lévő koroktól: az első termelő foglalkozások, földművelés, állattenyésztés és fazekasság mellett háttérbe szorult a régebbi vadászat. Letelepedtek, dombtetőket választottak lakhelyül, falvakba tömörültek. Az ősember lakóhelyéül kőalapra helyezett fa rudakból állványt készített, ezt szalmával vagy állatbőrökkel fedte be. Természetes, hogy az első építőanyagok a földfelszín és a természet alig átalakított anyagai (föld, sár, agyag, kő, fa, a gabona sarlóval learatott szára, a szalma).

Később monumentális sírhelyek, megalitikus építmények épültek. E kor építészetét megalitikus építészetnek, „nagykő” kultúrának nevezzük, mert hatalmas méretű köveket használtak, és többségében csak ezek az építmények maradtak ránk.

Az öntözéses földművelő társadalmakat tehát a tartós megtelepedés, épített állandó lakhely jellemezte (innentől beszélhetünk épített környezetről, melynek alakítását normák befolyásolták). Intézményi szféra és az építésre vonatkozó (anyagi jogi jellegű) normák alakulnak ki, megjelenik a közjog csírája.

„A letelepült életmód először az Iráni Fennsíktól Anatóliáig és Levantéig húzódó magasföld vidékén fejlődött ki, mégis a Tigris-Eufrátesz, a Nílus és az Indus nagy folyóvölgyeinek árterein történt, hogy a legkorábbi városi és írással rendelkező társadalmak kialakultak. Míg a magasföldek nagy mennyiségben kínálták a letelepült életmód alapjait biztosító háziállatok és gabonafélék elődeit, és ugyanakkor gazdagok voltak a valóban fejlettebb anyagi kultúra létrehozásához szükséges kövekben, ásványokban és épületfában, addig a folyóvölgyekből mindez hiányzott. A nagy folyók önmagukban is alkalmas artériák voltak az egységes államok összekapcsolására. Azon a földön, ahol Sumér kialakult, hiányzott az építőkő, sőt a fa is, nem beszélve az ásványokról. Mégis a lehetőségek földje volt. Minthogy a Délnyugat-Ázsiában már széles körben elért technikai színvonal és mindenekelőtt a szükséges méretű közmunkák lehetősége adott volt, elegendő élelmet lehetett termelni az egyre komplexebb társadalmak eltartására. (Clark 1976, 140–141.)

A korai civilizációkban a jog alapvetően a szokásjogból, a törvényekből, a népgyűlési határozatokból tevődött össze. A fejlett ókori államokban az építéssel kapcsolatos (elsősorban anyagi jogi jellegű) szabályok már jogi formát öltöttek és az állam közhatalmi eszközökkel biztosította ezek betartását (építésügyi igazgatás csírái). Különösen a római közjogban találkozhatunk nagy számban ilyen természetű rendelkezésekkel.

Például Augustus császár építési törvénye előírta az épületek magasságát, melyet 70 lábban (körülbelül 21 m) maximált, valamint az épületek egymástól való távolságát is.

Az abszolút monarchiában jelent meg először az államügyek intézése és az államigazgatási ismeretek. Elkülönült a közigazgatás és a bíráskodás, a közigazgatásban nőtt a jog szerepe, a polgári átalakulással pedig megjelent a jogilag szabályozott közigazgatás, ez pedig az államhatalmi ágak elválasztásának és a jogállam kialakulásának volt köszönhető. Kialakult tehát a közigazgatási jog, a közigazgatási jogviszonyból pedig jogok és kötelezettségek származtak. Az igazgatás sokrétűbbé válásával folyamatosan válik ki az általános igazgatásból a szakigazgatás, és annak egyik sajátos formája az építésügyi igazgatás.

„Az 1870., valamint az 1886. évi törvények szerint testületi szerv a városi tanács, melynek első tisztviselője a polgármester volt. A városi igazgatásra jellemző az ügyosztályrendszer: a pénzügyi, katonai, oktatási, mérnöki, egészségügyi ügyosztály.”

A XIX. század második felére kialakul tehát a jogállam, melynek legjelentősebb vívmánya, alapértéke a törvényesség. A társ-jogágakban – így a polgári jogban és a büntetőjogban – hamar felismerték, hogy az önkéntes jogkövetés egyik legfontosabb előfeltétele a jogszabályok átláthatósága, megismerhetősége. Az európai kultúra hagyományain alapuló állam- és jogéletben az eljárás fogalma még sokáig elsősorban az igazságszolgáltatással kapcsolódott össze és alapvetően a római jog peres eljárása volt az alapvető minta.

„A közigazgatási eljárás nem más, mint a közigazgatási szervek cselekvéseinek az a meghatározott rendben végzett sorozata, amelyet az aktusok előkészítése érdekében, azok meghozatala és végrehajtása során végeznek.” (dr. Szalai Éva: A közigazgatási eljárás általános szabályai)

A magyar jogrendszer forrásai között hosszú évszázadokon keresztül meghatározó szerepet játszott a szokás. Werbőczy Hármaskönyve az országos szokásjogot összegyűjtötte, feldolgozta, átörökítette. A magyar közjog fontos szabályai hosszú évszázadokon keresztül szokásjogi jellegűek voltak.

Hazánkban a középkorban gyarapodott az építési tevékenységre vonatkozó előírások száma, jellemzően az építési tevékenységgel összefüggő – elsősorban tilalmakat tartalmazó – szabályok.

– Zsigmond király például kötelezte Visegrád város polgárait a megrongálódott lakóházak egy éven belül történő tatarozására.

– Mátyás király 1477-ben felszólította a budai polgárokat az elhasználódott lakóházak felújítására, úgy rendelkezett, hogy amennyiben erre egy éven belül nem kerül sor, a király a koronára szállottnak tekinti a házakat, és azokat másoknak adományozza.

– Mária Terézia korában Budán építeni már csak a városi tanácshoz benyújtott tervek alapján kiadott építési engedély alapján lehetett.

– Werlein kamarai inspektor 1687 szeptemberében az élet- és vagyonbiztonság elősegítésére megalakítja mindkét város (Buda és Pest) elöljáróságát (szakhatóságok csírája). Építésügyi hatóság ekkor még nem volt.

Az építésügy szabályozása Magyarországon történelmileg nem nyúlik messzire vissza.

Mária Terézia korától van nyoma annak, hogy az építkezést a városi tanácsnak beadott tervek alapján építési engedélyhez kötik. 1770-ben keletkezik az első tűzrendészeti szabályzat.

A városigazgatás II. József idejéig (1783) a városi tanács, azon belül is a tanácstagok kezében volt. A tanácstagság, mint választott tisztség ezeddig nem függött képesítéstől. II. József írta elő először bizonyos tisztségek betöltéséhez az iskolai végzettséget. A városok fejlesztésének ügyét a kamarai adminisztrátor irányította, aki önállóan nem intézkedhetett, azonban rábízták a városrendezés és az új városrészek építésének ügyét. A városi tanács tehetetlen volt, az építési engedélyeket önhatalmúlag, részrehajlóan adták ki, ezáltal a város képe nem javult, hanem romlott.

Pesten 1788-ban bocsátották ki az első építésrendészeti szabályokat, amelyek szerint az építkezésekhez a magisztrátus engedélye volt szükséges, építtetni pedig csak építőmesteri képesítéssel rendelkező személlyel volt szabad.

1785-ben megszüntették a vármegyék autonómiáját és az országot 10 közigazgatási kerületre osztották, minden kerületnek volt kamarai adminisztrátora.

1808. október 11-én alakult meg a városi tanács mellett Pesten a Szépítő Bizottság József Nádor kezdeményezésére, mint „egyetlen ellenőrző és irányító” hatóság. Hatáskörébe tartozott – többek között – az új házak építésére, vagy a már meglévő épületek átalakítására vonatkozó tervek jóváhagyása. Budán a Szépítő Bizottsághoz hasonló testület a Baucomission 1810-ben alakult meg. A Szépítő Bizottság helyszíni szemlék és tervbírálatok alapján irányította a köz- és magánépítkezéseket, kijelölte a külvárosok terjeszkedésének irányát, szabályozási vonalak közé szorította a rendellenességeket. Figyelme kiterjedt a küszöbmagasságok, a tűzfaltakarás, a rizalitok, az épületkiugrások elbírálására és a kivitelezők felelősségének megállapítására is. E testületek hatásköre csak a magánépítkezések engedélyezésére, építésrendezői tevékenységre és a telekszabályozásra terjedt ki. Működése eredményeképpen megszüntek az engedély nélküli építkezések. Az egyes kerületek építkezéseinek ellenőrzésére a Bizottság tagjaiból kerületi építésfelügyelőket jelöltek ki. A Bizottság ellenőrizte az épületek esztétikai megjelenését is, a különböző terveket pedig gyakran többszöri átdolgozásra utalta. Ekkor még hiányzott az építési rendelkezéseket összefoglaló általános szabályzat. Ez gátolta a Bizottság munkáját és bizonytalanságban tartotta az építtetőket is.

Egyre nagyobb számban jelentek meg a városok önkormányzati szervei által alkotott, az építési tevékenységre vonatkozó szabályzatok. Ezek az építési tilalmakon és kötelezettségeken kívül már az adott településnek építési övezetekre történő felosztásáról is rendelkeztek. 1839. január 15-én megjelent az első építési szabályzatunk, az „Országos Építési Rendszabás szabad királyi Pest városára” címmel, mely az építésügyre vonatkozó anyagi jogi (településrendezési) és eljárásjogi szabályokat is tartalmazott.

„Az építkezések bejelentésekor három tervpéldányt kellett csatolni az engedélykérelemhez. A terveket az építési választmány bírálta el, helyszíni szemle alapján. A belvárosban a maximális építménymagasságot három emeletben állapították meg, egyidejűleg – mint minimumot – a szomszédos épületek emeletszámának betartását tették kötelezővé. Minden épületet önálló határfalakkal kellett megépíteni.” (Preisich Gábor: Budapest városépítésének története)

A Szépítő Bizottság 1856. november 19-én szűnt meg. Ezután a városi magisztrátus volt jogosult az építési engedélyek kiadására. A döntés joga – szakértői hivatali alkalmazottak véleménye alapján – a magisztrátus hivatali szervéé volt, aki a jóváhagyott „szépítési tervet” és a szabályozási előírásokat is betartatta. A magisztrátus 1857. január 10-én kelt határozatában kimondta, hogy a város hatósági feladatokat is ellátó mérnöki hivatala ezentúl a „városi építési hivatal”. A Hivatal létszáma 8 fő + 4 fő szakértő (2 építő- és 2 ácsmester) volt, akiket egy tanácsi tisztviselő vezetése és a városi mérnök részvétele mellett esetenként igénybe lehetett venni.

Az első törvényi szintű szabályozásunk az 1870. évi X. törvénycikk volt, mely a CORPUS JURIS HUNGARICI, vagyis a Magyar Törvénytár első, építéssel foglalkozó törvénye. Ez még nem egy általános elveket megfogalmazó jogszabály volt, hanem egy konkrét ügy kapcsán – a Duna szabályozása és ehhez kapcsolódóan a Fővárosi Közmunkák végzése tárgyában – hozott törvénycikk. Létrehozta a Fővárosi Közmunkák Tanácsát, melynek a fővárosi szabályozások előkészítése, tervek készíttetése, az építési ügyet szabályozó javaslat kidolgozása, valamint a magánépítkezési engedélyek kiadása volt a feladata.

E korszaktól beszélhetünk hazánkban tervszerű és részben szabályozott építésügyi igazgatásról.

A XIX. század utolsó harmadában más tárgykörben alkotott jogszabályok egyre nagyobb számban tartalmaztak mindenkire kötelező építésügyi rendelkezéseket. Ilyenek voltak például: a tűzrendészetről szóló 3365/1869. BM. sz. rendelet, a közegészségügyről szóló 1876. évi XIV. törvény, vagy a kisajátítást szabályozó 1881. évi XLI. törvény. E központi szabályok mellett az építésügyi kérdéseket túlnyomórészt az önkormányzatok – vármegyék, törvényhatósági jogú városok – szabályrendeletben rendezték. Ezekre az összhang hiánya volt a jellemző. Ugyanabban a vármegyében lévő városok egymástól és a vármegyétől eltérő módon szabályoztak azonos építésügyi viszonyokat. Egyes kiemelkedő jelentőségű, államilag irányított munkára pedig alkalomszerűen készültek törvények. (Például a Duna hidak építésére).

Az 1870. évi X. törvény három város: Pest, Buda, Óbuda egyesítésével kapcsolatos feladatok ellátására létrehozta a Fővárosi Közmunkák Tanácsát, és hatáskörébe utalta – többek között – a fővárosra vonatkozó építési szabályok megalkotását. Az első szabályzat kiadásáig, 1894-ig a Fővárosi Közmunkák Tanácsa (egységes városrendezési hatóság) ideiglenes építési utasítása szabályozta az építkezéseket.

A közigazgatási bizottság pedig koordinálta az önkormányzatot és a területre kihelyezett szakigazgatási szerveket. A szakigazgatási szervek a mai értelemben vett dekoncentrált szervek (például állami építészeti hivatal, pénzügyi igazgatóság) voltak.

1937-ben született meg a városrendezési törvény, amely az ország településhálózatában a rendezett tanácsú városok és községek hatásköri harmonizációját segítette elő közlekedés és kereskedelmi viszonyok fejlesztésére való tekintettel. Az építésügy országos szintű átfogó szabályozását először az 1937. évi VI. törvénycikk kísérelte meg.

Az 1937. évi VI. törvénycikk az építésügyet keretjelleggel szabályozta. A törvény elrendelte, hogy minden városnak – ideértve a törvényhatósági jogú és megyei városokat is – városfejlesztési, valamint általános és részletes városrendészeti tervet kell készítenie. A kódex rendelkezett Budapest főváros környékéről, tisztázva a városrendezési teendőket, rendezte a telekosztás, telekalakítás kérdéseit. Részletesen szabályozásra került az építési engedélyezés, illetve az engedély nélkül, vagy attól eltérő módon építkezőkkel szemben alkalmazható szankciók kérdésköre is.

Miközben az építészet a társadalom és a kor tükre, az épített környezet önmaga is a technika része, s egyúttal korábbi technikai műveletek, munkafolyamatok fejlettségi szintjének eredménye. Életformát és életminőséget meghatározó otthont, munkahelyet nyújt az ember számára.

A történelem folyamán a kézműves kultúra világában nem vált olyan mértékben külön az építészet és a technika, mint napjainkban. Az egyetemessé váló technikai kultúra a településtől a termelőfolyamatokig, a lakás nyújtotta kényelmi formáktól a közlekedésig és kommunikációs folyamatokig mindent áthatva vezet át napjainkban az információs forradalom mesterséges környezetet alkotó világába.

Az építészet minden vonatkozásban a technikához, annak területeihez kötődik. Az eszközök és munkafolyamatok fejlődése, az emberi környezet mesterséges elemeinek gyarapodása minden mozzanatában hat, jelen van, tükröződik vagy lecsapódik az építészetben, a települések világában, vagy az urbanizációs folyamatokban. A technikai változássor eredményeként húszszorosára növekedett a Föld lakossága és teljesen átalakult az emberi életforma.

Az építészet remekművei azonban teljesen más okok miatt születhettek meg. Az ókori görögök, a rómaiak és még sok más nép óriási, csodálatos templomokat emelt az istenségeik dicséretére. A muszlim világban lélegzetelállítóan szép mecsetek születtek. A keresztény nyugat városai pedig szinte versengtek azért, vajon melyikük építi fel a legszebb és a legmagasabb székesegyházat. A királyok és a császárok előszeretettel dicsekedtek pompás váraikkal és kastélyaikkal. Napjainkban pedig a gazdag építtetők és nemritkán a becsvágyó építészmérnökök versengenek azért, hogy melyikük építi fel a világ legmagasabb felhőkarcolóját, a leghatalmasabb kupolát vagy a leghosszabb hidat. Nem csoda, hogy az évszázadok során rengeteg csodálatos épület született.

Hetedik kötetünk témája azoknak szól, akik

– már rendelkeznek telekkel,

– az építési beruházás célját, az építendő építmény rendeltetését, telepítési, építési, kialakítási, gazdaságossági követelményeit ismerik és

– tervezőjük és tervük is van, de

– rendelkeznek a szükséges engedélyekkel,

– elkezdődött, folyamatban van az épület kivitelezése,

– a szükséges és előírt ellenőrzések folyamatban vannak vagy megtörténtek és

– ismerni, tudni szeretnék, hogy milyen teendők vannak a kivitelezés befejezését követően?

Vagyis a „kinek, milyen feladatai, kötelezettségei vannak a használatbavételi engedély megszerzését követően az építmény tekintetében?” kérdésekre ad válaszokat a hetedik kötet. Tudnunk kell, hogy az építési napló lezárását, a használatbavételi engedély megszerzését, az épület használatba vételét követően az építtetőnek – tulajdonosnak milyen kötelezettségei vannak, lehetnek az épület jókarbantartása során, melyek azok az építményekkel szemben támasztott követelmények, melyek kielégítését az épület teljes fennállása során biztosítani szükséges és hogyan, milyen szakértőkkel és mikor kell megvizsgáltatni az építményeket, mi a szervízkönyv és kinek, hogyan kell vezetnie, mikor kell az energetikai tanusítványt elkészíttetni, milyen speciális teendők vannak a műemléki, a helyileg védett épületek, a világörökség tekintetében?

Reméljük, hogy a sorozatnak és magának a hetedik kötetnek a szerkezete és a tartalma is az eligazodást segíti, hasznosan bővítik, pontosítják, kiegészítik és értelmezik (rendszerbe foglalják) azokat az ismereteket, amelyek nélkülözhetetlenek az építkezni szándékozók számára.

A sorozat terjedelme korlátozott, stílusa kifejtő, magyarázó, gyakorlatias, ennélfogva nem helyettesíti a jogszabályokat és nem mentesíti az építtetőt az alól, hogy az építési folyamat minden fázisában a megfelelő szakemberhez forduljon. Célunk az, hogy az építkezni szándékozók felismerjék azt, hogy a szakember igénybevétele az előnyös anyagi, a szerződés szerinti minőségi és időbeni teljesítés garanciája, célunk, hogy olyan ismeretek megszerzéséhez segítsük hozzá az építkezni akaró olvasót, melyekkel célszerűen és okosan tudjanak kérdéseket a szakembereknek feltenni.

I. Az építményekkel szemben támasztott követelmények

I.1. Építmények elhelyezésére és kialakítására vonatkozó követelmények

I.1.1. Fogalmak

Épített környezet: a környezet tudatos építési munka eredményeként létrehozott, illetve elhatárolt épített (mesterséges) része, amely elsődlegesen az egyéni és a közösségi lét feltételeinek megteremtését szolgálja.

Építmény: építési tevékenységgel létrehozott, illetve késztermékként az építési helyszínre szállított – rendeltetésére, szerkezeti megoldására, anyagára, készültségi fokára és kiterjedésére tekintet nélkül – minden olyan helyhez kötött műszaki alkotás, amely a terepszint, a víz vagy az azok alatti talaj, illetve azok feletti légtér megváltoztatásával, beépítésével jön létre. Az építményhez tartoznak annak rendeltetésszerű és biztonságos használatához, működéséhez, működtetéséhez szükséges alapvető műszaki és technológiai berendezések is (az építmény az épület és műtárgy gyűjtőfogalma).

Az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII törvény (a továbbiakban: Étv.) rendelkezik az épített környezet fenntartásának kötelezettségéről.

I.1.2. Településrendezés

A településrendezés feladata, hogy a település területének, telkeinek felhasználására és beépítésére vonatkozó helyi szabályok kialakításával biztosítsa a település (településrészek) megőrzésre érdemes jellegzetes, értékes szerkezetének, beépítésének, építészeti és természeti arculatának védelmét.

A településrendezés során figyelembe kell venni:

– az egészséges lakókörülmények általános követelményeit,

– a megőrzésre érdemes történeti vagy településképi jelentőségű településrészek és az építészeti és régészeti örökség védelmét, felújítását és továbbfejlesztését, valamint az értékes építmény és tájrészlet látványát (rálátás), továbbá az ingatlanról feltáruló kilátás védelmét, annak mértékéig, hogy az az érintett telkek szabályos beépítését ne akadályozza,

– a környezet-, a természetvédelem, a tájhasználat és a tájkép formálásának összehangolt érdekeit, különös tekintettel a víz, a levegő, a talaj, a klíma és az élővilág védelmére.

A helyi építési szabályzatnak tartalmaznia kell többek között:

– a helyi építészeti értékvédelemmel,

– a védett és a védő területekkel, valamint

– a sajátos jogintézmények alkalmazásával

érintett területek lehatárolását, valamint az azokkal kapcsolatos előírásokat.

Helyi építési szabályzatot kell készíteni – legalább telektömbre kiterjedően – a természeti adottság, a településszerkezet, az építés, az építészeti örökség vagy a rendeltetés szempontjából különös figyelmet igénylő védett területek (például kiemelt üdülőterület, gyógyhely, műemléki jelentőségű terület) egészére, valamint minden más olyan esetben, amikor azt az építés helyi rendjének biztosítása szükségessé teszi.

I.1.3. Elhelyezési követelmények

Az építménynek, építményrésznek, önálló rendeltetési egységnek a használatbavételi, illetve fennmaradási engedélytől, ennek hiányában az eredeti rendeltetéstől eltérő használatához – ha jogszabály eltérően nem rendelkezik – az építésügyi hatóság engedélye szükséges. A használat változtatását az új használatra való alkalmasság igazolásával, továbbá jogszabályban meghatározott esetekben az építmény, építményrész, önálló rendeltetési egység és környezete kölcsönhatásának vizsgálatával kell alátámasztani.

Az építmény elhelyezése során biztosítani kell többek között:

– az építmény, továbbá a szomszédos ingatlanok és építmények rendeltetésszerű és biztonságos használhatóságát,

– a környezetvédelem és a természetvédelem sajátos követelményeit és érdekeit,

– a közhasználatú építmények esetében a mindenki számára biztonságos és akadálymentes megközelíthetőséget.

Az építményeket csak úgy szabad elhelyezni, hogy azok együttesen feleljenek meg a településrendezési, a környezet-, a táj-, természet- és a műemlékvédelmi, továbbá a rendeltetési, az egészség-, a tűz-, a köz- és más biztonsági, az akadálymentességi követelményeknek, valamint a geológiai, éghajlati, illetőleg a terep, a talaj és a talajvíz fizikai, kémiai, hidrológiai adottságainak, illetőleg azokat ne befolyásolják károsan.

Az építménynek és részeinek (önálló rendeltetési egység) építése, felújítása, átalakítása, bővítése, helyreállítása, korszerűsítése során biztosítani kell:

– a rendszeres karbantartás lehetőségét,

– hogy az építmény rendeltetésszerű használatával járó környezeti terhelés az adott helyen megengedett mértéket ne lépje túl, valamint

– mindenki számára a közhasználatú építmények esetében a biztonságos és akadálymentes használatot,

Mind az építmény elhelyezése, mind pedig a külső megjelenését befolyásoló kialakítása, átalakítása, bővítése, felújítása, helyreállítása során különös figyelmet kell fordítani a táj- és településkép, a beépítési vagy az építészeti jellegzetesség és látvány, a helyi jelleg védelmére, az épített örökség védett értékeinek érvényesülésére.

I.1.4. Kialakítási követelmények

Az építményeket és részeit tervezési program (üzemeléstechnológia) alapján kell tervezni és megvalósítani, a vonatkozó jogszabályok előírásainak megfelelően. A rendeltetési célnak megfelelő építési követelményeket és az akadálymentes használatot biztosító építményrészeket tervezési programban kell meghatározni. A közhasználatú építmények akadálymentesen használható részeit a rendeltetésük szerinti közszolgáltatók által meghatározott adatok alapján kell megvalósítani.

Építményt és annak részeit a rendeltetési céljának megfelelően, és a helyszíni adottságok figyelembevételével kell megvalósítani úgy, hogy az

– ne akadályozza a szomszédos ingatlanok és építmények, önálló rendeltetési egységek rendeltetésszerű és biztonságos használhatóságát,

– méreteivel, elhelyezésével, építészeti kialakításával illeszkedjen a környezet és a környező beépítés adottságaihoz,

– ne korlátozza a szomszédos telkek beépítését,

– ne károsítsa a szomszédos beépítést és annak építészeti jellegzetességeit,

– tegye lehetővé az építészeti örökség és az építészeti értékek megóvását,

– építmény elhelyezési módja, építménymagassága, homlokzata, tetőzete és azok kialakítása tegye lehetővé a településkép és a környezet előnyösebb kialakítását, a táj és településkép értékeinek érvényesülését,

– építészeti megoldásával járuljon hozzá a táj- és a településkép esztétikus alakításához.

Az építmények és részei megvalósítása során

a) az állékonyságra és a szilárdságra,

b) a tűzbiztonságra,

c) a higiéniára, az egészség- és a környezetvédelemre,

d) a használati biztonságra,

e) a zaj és rezgés elleni védelemre,

f)  az energiatakarékosságra és a hővédelemre,

g) az élet- és vagyonvédelemre

vonatkozó nemzeti szabványok előírásainak megfelelő, illetőleg azokkal legalább egyenértékű megoldást kell alkalmazni.

Az építményt és részeit, szerkezeteit, beépített berendezéseit úgy kell megvalósítani, utólagosan átalakítani, hogy azok

– a tervezett vagy becsült élettartamuk alatt a rendeltetési céljuknak megfelelően az állékonyság és a biztonság követelményeinek megfeleljenek,

– a várható hatások (nedvesség, szél, levegőszennyeződés, hang, rezgés, földrengés, sugárzás, napfény, hő stb.) okozta ártalmak ellen az építmény rendeltetésszerű használatához szükséges mértékű védelmet nyújtsanak,

– a várható mértékű terheléseknek, hatásoknak [például mechanikai, (nap)fény, oldó, vegyi, hő, tűz, robbanás, korróziós és biológiai] az előírt mértékben ellenálljanak, illetőleg azoknak megfeleljenek,

– jókarbantartásuk, esetleges cseréjük céljából – a csatlakozó szerkezetek állékonyságának veszélyeztetése nélkül – hozzáférhetők legyenek.

I.1.5. Állékonyság, mechanikai szilárdság

Az építményt és részeit, szerkezeteit, beépített berendezéseit úgy kell megvalósítani, hogy a megvalósítás és a rendeltetésszerű használat során várhatóan fellépő terhek, hatások ne vezethessenek

– az építmény és részei teljes vagy részleges összeomlásához,

– az építmény és szerkezetei megengedhetetlen mértékű deformációjához,

– az építmény teherhordó szerkezetének jelentős deformációja miatt a beépített berendezések és szerelvények károsodásához.

Az építményt és szerkezeteit úgy kell megvalósítani, hogy a rendeltetésszerű használat során előálló hatások következtében sem az építmény szerkezeteiben (túlzott hőmozgás vagy páralecsapódás, korrózió stb.), sem környezetében vagy a talajban az építményre káros állapotváltozás (kifagyás, talajmozgás stb.) ne következzék be.

I.1.6. Tűzbiztonság

Az építményt és részeit, az önálló rendeltetési egységet, helyiséget úgy kell megvalósítani, ehhez az építési anyagot, épületszerkezetet és beépített berendezést úgy kell megválasztani és beépíteni, hogy az esetlegesen keletkező tűz esetén

– állékonyságuk az előírt ideig fennmaradjon,

– a tűz és a füst keletkezése és terjedése korlátozott legyen és mérgező elemet ne tartalmazzon,

– a tűz a szomszédos önálló rendeltetési egységre, építményre lehetőleg ne terjedhessen tovább,

– az építményben lévők az építményt az előírt időn belül elhagyhassák vagy kimentésük lehetősége műszakilag biztosított legyen,

– a mentőegységek tevékenysége ellátható és biztonságos legyen.

I.1.7. Higiénia, egészség- és környezetvédelem

Az építményt és részeit, az önálló rendeltetési egységet, helyiséget úgy kell megvalósítani, ehhez az építési anyagot, épületszerkezetet, beépített berendezést és vezetékhálózatot úgy kell megválasztani és beépíteni, hogy a környezet higiéniáját és a rendeltetésszerű használók egészségét ne veszélyeztesse

– mérgező gázok keletkezése és kibocsátása,

– légnemű, folyékony vagy szilárd légszennyező és más veszélyes anyagok keletkezése,

– veszélyes sugárzás,

– szennyezett víz, föld, szilárd és folyékony hulladék,

– az építmény felületein káros nedvesedés keletkezése, megmaradása,

– elektrosztatikus feltöltődés,

– vegyi és korróziós hatás,

– biológiai kártevők megtelepedése, elszaporodása,

– káros mértékű zaj és rezgés.

Az építmények megvalósítása során biztosítani kell

– a helyiségek rendeltetésének megfelelő szellőzési, fűtési, természetes és mesterséges megvilágítási lehetőséget,

– a helyiségek nedvesség (csapadékvíz, talajvíz, talajpára, üzemi víz stb.) elleni védelmét, a páratartalom kicsapódása elleni védelmét,

– megfelelő mennyiségű és minőségű használati és ivóvizet,

– a használat során keletkező szennyvíz és füstgáz elvezetésének lehetőségét, a hulladékok átmeneti tárolásának és eltávolításának lehetőségét,

– az előírt mértékű földelést és villámvédelmet,

– a tisztíthatóság és a karbantarthatóság lehetőségét,

– az egyes önálló rendeltetési egységek egymástól független, zavartalan rendeltetésszerű használati lehetőségét.

I.1.8. Használati biztonság

Az építményt és részeit, az önálló rendeltetési egységet, helyiséget és annak részleteit úgy kell megvalósítani, ehhez az épületszerkezetet és beépített berendezést úgy kell megválasztani és beépíteni, hogy a rendeltetésszerű használathoz biztonságos feltételeket nyújtsanak és ne okozzanak balesetet, sérülést, például

– elcsúszást, elesést (például közlekedés közben),

– megbotlást, mellélépést (például nem megfelelő világítás miatt),

– leesést (például váratlan szintkülönbség, vagy korlát, mellvédfal hiánya, kialakítási hibája miatt),

– fejsérülést (például nem megfelelő szabad belmagasság, szabad keresztmetszet miatt),

– ütközést (például nem megfelelő megvilágítás, vészvilágítás hiánya, tükröződés miatt, vagy építményen belüli járműmozgásból),

– égési sérülést (például védelem nélküli forró felülettől, folyadéktól, gőztől),

– áramütést (például földelési, szerelési hibából),

– robbanást (például energiahordozó, hőtermelő vezeték, berendezés hibája miatt),

– elakadást, beszorulást (például szűkös méretű terek vagy nyílások miatt).

I.1.9. Zaj- és rezgésvédelem

Az építményt és részeit, szerkezeteit úgy kell megvalósítani, hogy a környezetéből ható zaj- és rezgéshatásoknak (például szeizmikus és forgalmi rezgéshatásoknak) az előírt mértékben ellenálljon, illetőleg azt meghatározott mértékig csillapítsa.

Az építményt és részeit, az önálló rendeltetési egységet, helyiséget úgy kell megvalósítani, ehhez az építési anyagokat, az épületszerkezeteket és a rögzített berendezési tárgyakat úgy kell megválasztani és beépíteni, hogy a rendeltetésszerű használatuk során keletkező zaj- és rezgéshatás az építmény helyiségeinek, tereinek és külső környezetének rendeltetésszerű használatát ne akadályozza, az előírt mértéknél nagyobb zaj- és rezgéshatással ne terhelje, továbbá feleljen meg a vonatkozó jogszabályok és szabványok előírásainak.

I.1.10. Energiatakarékosság és hővédelem

Az építményt és részeit, úgy kell tervezni és megvalósítani, ehhez az építési anyagot, az épületszerkezetet és a beépített berendezést megválasztani és beépíteni, hogy a rendeltetésszerű használathoz szükséges energiafelhasználás a lehető legkisebb legyen.

Az építmény térelhatároló szerkezetei és épületgépészeti berendezései – az energetikai, a hőtechnikai előírásoknak megfelelően – együttesen legyenek alkalmasak a helyiségek rendeltetésének megfelelő, előírt légállapot biztosítására.

I.1.11. Építmények egyes hatások elleni védelme

Az építményt és részeit védeni kell az állékonyságot és a rendeltetésszerű használatot veszélyeztető vegyi, korróziós és biológiai hatásoktól, továbbá a víz, a nedvesség (talajvíz, talajnedvesség, talajpára, csapadékvíz, üzemi víz, pára stb.) káros hatásaival szemben.

A talaj irányából ható nedvességhatások ellen vízhatlan szigeteléssel kell megvédeni a huzamos tartózkodásra, az értékek és műkincsek tárolására szolgáló helyiségeket, továbbá minden olyan helyiséget, amelynek rendeltetése ezt szükségessé teszi, valamint minden olyan épületszerkezetet, amely nedvesség hatására jelentős szilárdságcsökkenést vagy egyéb károsodást szenvedhet.

I.2. Építmények fenntartása

Az épített környezet elemeit: az építési telkeket és területeket, építményeket, építményrészeket, építmény együtteseket, burkolt és zöldfelületeket – a jó műszaki állapot folyamatos fenntartása mellett – csak a rendeltetésüknek, a rájuk vonatkozó hatósági előírásoknak és engedélyeknek megfelelő célra és módon szabad használni.

A műemlékeket – a hozzájuk tartozó területrészekkel és melléképítményekkel együtt – a műemléki értékükhöz, jellegükhöz, történelmi jelentőségükhöz méltóan, a védett értékek veszélyeztetését kizáró módon kell használni, illetve hasznosítani. Az előzőekben meghatározott követelményeken túlmenően:

– tiszteletben kell tartani az eredeti eszmei jelentéstartalmat, valamint az azzal összefüggő funkcionális, hagyományi és kegyeleti szempontokat,

– meg kell őrizni az építészeti, a belsőépítészeti, képző- és iparművészeti kialakítást, berendezés és felszerelés történelmi és művészeti értékeit, illetőleg biztosítani kell ezek érvényesülését.

Az építmény és részei állékonyságát és biztonságos használatra való alkalmasságát az építmény élettartama alatt a rendeltetésének megfelelően folyamatosan fenn kell tartani. Meglévő építményen bármilyen építési-szerelési munka megvalósítása (például karbantartás, helyreállítás, felújítás, korszerűsítés, átalakítás, bővítés), vagy a rendeltetés módosítása és ezek hatása

– az építmény és részeinek állékonyságát és biztonságos használhatóságát nem veszélyeztetheti, azokban kedvezőtlen irányú változást nem eredményezhet, továbbá

– a szomszédos építmény, építményrész, önálló rendeltetési egység állékonyságát nem veszélyeztetheti, rendeltetésszerű használhatóságát nem korlátozhatja.

Meglévő építményen és részein bármilyen építési-szerelési munka megvalósítása (például karbantartás, helyreállítás, felújítás, korszerűsítés, átalakítás, bővítés és az utólagos akadálymentessé tétel) vagy rendeltetés módosítás során – az általuk érintett körben – e jogszabály létesítési előírásait a meglévő szerkezeti, homlokzati adottságoknak, továbbá a településkép, az építészeti értékek, a műemlékek, valamint a táj- és természeti értékek védelme érdekének megfelelő mértékben szükséges eltérésekkel lehet alkalmazni, a biztonságos használhatóság feltételeinek teljesítésével.

Használatbavételi engedély csak rendeltetésszerű és biztonságos használatra alkalmas építményre adható. Ezt az állapotot kell fenntartani az építmény teljes fennállása során, ezért a rendeltetésmódosításnak feltétele, hogy az

– feleljen meg a helyi építési szabályzat előírásainak, és az új rendeltetés szerinti használat hatása a környezetet a megengedettnél nagyobb mértékben ne terhelje, továbbá

– az építmény és részei a módosuló használat alapján feleljenek meg az állékonyság követelményeinek és a biztonságos használhatóság feltételeinek. A tervezett használatra és annak hatásaira az építmény, építményrész alkalmas vagy alkalmassá tehető legyen.

I.3. Építmények jókarbantartása

Az Étv. az építmény tulajdonosának a kötelezettségévé teszi az építmény rendeltetésszerű és biztonságos használatra alkalmas állapotának, állékonyságának ellenőrzését és a jogszabályokban meghatározott esetekben és módon történő időszakonkénti felülvizsgálatát, és a jó műszaki állapothoz szükséges munkálatok elvégzését. A műemlékek fenntartásáról, jókarbantartásáról a műemlék tulajdonosa, vagyonkezelője, illetve a tulajdonosi jogok gyakorlója köteles gondoskodni.

A jókarbantartási kötelezettség teljesítésének ellenőrzése az építésügyi hatóság feladata. Az ellenőrzése ki kell, hogy terjedjen a településképet rontó állapotú építmények helyreállítására, valamint arra, hogy a műemlékek műszaki állapota nem veszélyezteti-e a műemléki értékeket, illetőleg a fenntartási kötelezettséget teljesítették-e az ingatlan védettség alá tartozó valamennyi alkotóelemére.

Az Étv. (és az azt megelőző törvényi szabályozás is) és a végrehajtási rendelete az építőipari kivitelezési tevékenységről szóló 191/2009. (IX. 15.) Korm. rendelet előírja az építtető számára a jókarbantartási kötelezettség teljesítését, ennek keretében pedig a következőket:

– a tulajdonos köteles az építmény állapotát, állékonyságát időszakonként felülvizsgáltatni, és

– a jó műszaki állapothoz szükséges munkálatokat elvégeztetni,

– a rendeltetésszerű és biztonságos használhatóságot folyamatosan biztosítani.

A tulajdonos köteles az építmény állapotát szükség szerint – arra jogosultsággal rendelkező szakértővel – felülvizsgáltatni

– a tűzbiztonság,

– a higiénia, egészség- és környezetvédelem,

– a használati biztonság,

– a zaj és rezgés elleni védelem,

– az energiatakarékosság és hővédelem,

– az életvédelem és katasztrófavédelem

követelményeire vonatkozóan a külön jogszabályban foglaltak szerint.

A felülvizsgálatot a mechanikai ellenállás és stabilitás (állékonyság) követelményeire vonatkozóan a tömegtartózkodásra szolgáló, azon építményekben ahol az emberélet elvesztése nagy, legalább 20 évenként el kell végezni. Egyéb építmények esetében a felülvizsgálatot az építmény állapotát figyelembe véve kell lefolytatni.

Az építmény felülvizsgálatát igazoló szakértői vélemények, javaslatok, megállapítások és az építmény fennállása alatt az építmény rendeltetésszerű és biztonságos használatát befolyásoló vagy a tartószerkezetét érintő építési-szerelési munkák elvégzésének igazolása, leírása az építmény szervizkönyvének részét képezik, ennek hiányában ezeket az ingatlan tulajdonosa köteles megőrizni.

A felülvizsgálat elvégzéséhez a tulajdonosnak támpontot ad az egyes épületszerkezetek és azok létrehozásánál felhasználásra kerülő termékek kötelező alkalmassági idejéről szóló 11/1985. (VI. 22.) ÉVM–IpM–KM–MÉM–BkM együttes rendelet (a továbbiakban: Épalkr.). Az Épalkr. a lakóépületeket, a pihenés célját szolgáló épületeket, személygépkocsi tárolókat, igazgatási és irodaépületeket, szociális, egészségvédelmi, művelődési és oktatási épületeket, valamint ellátó és szolgáltató épületeket alkotó helyszínen készített vagy előregyártott szerkezetek és berendezések (épületszerkezet) és az azok létrehozásánál felhasznált egyes termékek és anyagok (termék) kötelező alkalmassági idejét, mint három évet meghaladó szavatossági igényérvényesítési jogvesztő határidőt állapítja meg (Ptk. 308. §).

Az Épalkr. kimondja, hogy az épületszerkezetek és azok létrehozásánál felhasznált termékek tartós használatra rendelt dolgok.

1. táblázat: Az alábbi épületszerkezetek és termékek kötelező alkalmassági ideje 10 év

Épületszerkezet

Termék

1.

Teherbíróvá tett talajok

2.

Alapozási szerkezetek

2.1

Égetett agyag alapfalelemek (tömör tégla, pillér tégla)

2.2

Terméskövek és építőkövek

2.3

Előregyártott beton és vasbeton alapozási elemek (előregyártott vb cölöpök, alaptestek, talpgerendák stb.)

3.

Teherhordó vázak

3.1

Előregyártott beton, vasbeton, acél, fa és alumínium teherhordó szerkezeti elemek (oszlop, főtartó, gerenda stb.)

3.2

Vázszerkezeti kötőelemek

4.

Födémek (burkolatok, álmennyezetek, bevilágítók nélkül: a szerelt födémszerkezetek kivételével)

4.1

Égetett agyag vázkerámia födémelemek

4.2

Előregyártott beton és vasbeton födémszerkezeti elemek (födémkitöltő elemek, béléstestek, tálcák, födémgerendák, födémpallók, födémpanelek, erkélyelemek, lépcsőelemek stb.)

4.3

Acél födémszerkezeti elemek (gerendaelemek, trapézelemek, födémpanelek, lépcsőelemek stb.)

4.4

Alumínium födémszerkezeti elemek (trapézlemez, födémpanel stb.)

4.5

Fa és faalapanyagú födémszerkezeti elemek (gerendák, födémpanelek stb.)

4.6

Műanyag födémszerkezeti elemek (födémpanelek stb.)

4.7

Kombinált (fa, faalapanyagú lemezek, azbesztcementlemezek, műanyag, fém, gipsz stb.) födémszerkezeti elemek (födémpanelek stb.)

4.8

Födémszerkezeti kötőelemek

4.9

Hő-, pára- és hangszigetelő anyagok, elemek

5.

Fedélszerkezetek (fedélhéjazat, hőszigetelés stb. nélkül)

5.1

Fém, vasbeton és fa előregyártott tetőszerkezeti elemek

6.

Függőleges teherhordó- és térelhatároló szerkezetek (burkolatok, felületképzések, nyílászárók nélkül a szerelt külső térelhatároló falszerkezetek kivételével)

6.1

Égetett agyag falazóelemek (téglák, falazóblokkok stb.)

6.2

Mészhomok falazóelemek

6.3

Terméskő és építőkő falazóelemek

6.4

Előregyártott beton és vasbeton falszerkezeti elemek (falazóelemek és blokkok, kis- és nagy falpanelek, térelemek, falkiváltók, lábazati elemek, fal kéregelemek stb.)

6.5

Gázszilikát és kohóhabsalak falszerkezeti elemek (falazóelemek, falazóblokkok, falpanelek stb.)

6.6

Falszerkezeti kötőelemek

6.7

Homlokzati hézagtömítő anyagok

6.8

Hő-, pára- és hangszigetelő anyagok, elemek

7.

Szellőzőkürtők, kémények (béléselemek nélkül)

7.1

Előregyártott könnyűbeton, beton és vasbeton kémény és szellőzőkürtő elemek

7.2

Fém és kerámia kéményelemek

7.3

Égetett agyag falazó elemek

8.

Talajvíz és talajnedvesség elleni szigetelések

8.1

Bitumenes és műanyag vízszigetelő lemezek

8.2

Ragasztó és vegyi anyagok

9.

Épületgépészeti csővezetékek, talajba kerülő (a szabadon vezetett épületgépészeti csővezetékek kivételével) vezetékek

9.1

Azbesztcement nyomócsövek, lefolyócsövek és csőidomok

9.2

Kerámia csövek és csőidomok

9.3

Acél és öntöttvas csövek és csőidomok

9.4

Előregyártott beton és vasbeton csövek, csőidomok és aknaelemek

9.5

Műanyag csövek és csőidomok

9.6

Cső- és csatornahálózati szerelvények (tolózárak, csappantyúk stb.)

10.

Az építményhez szerkezetileg csatlakozó külső létesítmények

10.1

Előregyártott beton és vasbeton támfaljárda-lépcsőelemek stb.

2. táblázat: Az alábbi épületszerkezetek és termékek kötelező alkalmassági ideje 5 év

Épületszerkezet

Termék

1.

Tetőhéjalások

 1.1

Égetett agyag tetőfedő elemek (tetőcserép)

 1.2

Azbesztcement tetőfedő elemek (pala, hullámpala)

 1.3

Fémlemez tetőfedő elemek (horganyzott acéllemez, horganylemez, alulemez, műanyaggal bevont fémlemez)

 1.4

Beton anyagú tetőfedő elemek (betoncserép)

 1.5

Hőszigetelő lemezek, paplanok stb.

 1.6

Páraszigetelő fóliák

 1.7

Tetőkibúvók, felülvilágítók, hófogórács stb.

2.

Válaszfalak

 2.1

Égetett agyag válaszfalelemek

 2.2

Előregyártott vasbeton válaszfalpanelek

 2.3

Gázszilikát válaszfalelemek

 2.4

Gipsz és gipszperlit válaszfalelemek

 2.5

Egyéb alapanyagú válaszfalelemek

 2.6

Kombinált anyagú (könnyűszerkezetes) – szerelhető vagy táblás szerkezetű – válaszfalelemek

3.

Csapadékvíz és használati víz elleni szigetelés

 3.1

Bitumenes vízszigetelő lemezek

 3.2

Műanyag vízszigetelő és burkolólemezek, -fóliák

 3.3

Bevonatszigetelő anyagok

 3.4

Tetőszigetelő habbevonatok

 3.5

Ragasztóanyagok

 3.6

Tető és padló szerelvények (összefolyók, páraszellőzők stb.)

4.

Nyílászáró szerkezetek

 4.1

Fa, fém, műanyag és kombinált anyagú nyílászáró szerkezetek

 4.2

Nyílászáró szerkezetek szerelvényei (zárak, vasalások, veretek stb.)

 4.3

Üveg- és hőszigetelő üvegszerkezetek

 4.4

Árnyékolók, elsötétítők, zsaluk és rácsok

 4.5

Beépítéshez felhasznált hézagtömítő, hő- és hangszigetelő anyagok

5.

Szerelt térelhatároló fal- és födémszerkezetek, álmennyezetek

 5.1

Könnyűszerkezetes – általában kombinált anyagú – fal és födémszerkezeti elemek (fal-, födém- és tetőelemek; álmennyezeti elemek, építőelemek, kötőelemek, hőszigetelő anyagok, hézagtömítő anyagok stb.)

6.

Csapadékvíz elvezetés szerkezetei

 6.1

Épületbádogos szerkezetek előregyártott elemei és szerelvényei horganyozott acéllemezből, horganylemezből, alulemezből, műanyagból és azbesztcementből

7.

Vakolatok, burkolatok, felületképzések (a mázolás, a belső falfestés, a meszelés és a tapétázás kivételével)

 7.1

Mázas és máztalan kerámia padló és falburkoló lapok

 7.2

Égetett agyag burkoló téglák

 7.3

Cementkötésű padlóburkoló lapok

 7.4

Építőkövek és burkolókövek

 7.5

Műanyag padló és falburkoló lemezek és szegélyprofilok

 7.6

Gumi padlóburkoló lemezek és szegélyprofilok

 7.7

Azbesztcement burkoló lemezek

 7.8

Fém burkolólemezek és profilok

 7.9

Fa és faalapanyagú burkolóelemek (parketták, falburkoló elemek, profilok stb.)

 7.10

Lakások padlószőnyegei

 7.11

Üveg homlokzatburkoló elemek

 7.12

Ragasztók és aljzatképző anyagok

 7.13

Hőszigetelő műanyag vagy szilikát alapú homlokzati bevonatok

8.

Szabadon vezetett épületgépészeti csővezetékek, berendezések

 8.1

Acél, műanyag és azbesztcement nyomó- és lefolyócsövek, idomelemek és kötőelemek

 8.2

Csőhálózati szerelvények (szelepek, tolózárak, csapok, csaptelepek, csappantyúk, légtelenítők, légbeszívók, kondenzedények, gyorssűrítők, torlók, szabályozók, bűzelzárók, zsírfogók, homokfogók stb.)

 8.3

UNIMAG vizes blokk

 8.4

Lakás berendezési tárgyak (mosdó, falikút, kiöntő, fürdőkád, zuhanytálca, mosogató, WC-csésze, öblítő stb.)

 8.5

Fűtési berendezési tárgyak (öntöttvas-, acéllemez és alumínium radiátorok, konvektorok, hőtermelő berendezések, hőcserélők, melegvízkészítő berendezések, tágulási tartályok, hőmérséklet- szabályozók, gáztűzhelyek stb.)

 8.6

Szemétledobó-berendezésekhez tartozó csövek, idomok, a ki- és beöntő nyílások szerkezetei, tisztító berendezések

9.

Klíma- és szellőzőberendezések

 9.1

Légcsatornarendszerek elemei (befúvó-, kifúvó- és elszívó szerkezetek)

 9.2

Klímaberendezések, klímakonvektorok, ventilátorok stb.

 9.3

Hangcsillapító berendezések

 9.4

Levegőtisztító berendezések

10.

Elektromos tápvezetékek, jelzővezetékek, hálózatok

10.1

Műanyag szigetelésű vezetékek

10.2

Védőcsövek és dobozok

10.3

Elosztó, csatlakozó és biztosító táblák

10.4

Kapcsolók és csatlakozó aljak

10.5

Lámpatestek és foglalatok

10.6

Elektromos motorok

10.7

Felcsengető berendezések, kaputelefonok és központi antennarendszerek

10.8

Főelosztó berendezések és szintleágazó szekrények

10.9

Elektromos vízmelegítők és tűzhelyek

11.

Villámvédelem

11.1

Felfogók, bevezetők és földelők

12.

Felvonók

12.1

Személyfelvonó-berendezések és tartozékaik

I.4. Építmények védelme

Építészeti érték: az épített környezet minden olyan tárgyi és szellemi (építészettörténeti, építőművészeti, műszaki-tudományos) építészeti minőséggel rendelkező alkotásokban megjelenő értéke, amelyben a mindenkori társadalom – ezen belül a helyi közösségek – identitása és alkotóképessége fejeződik ki.

Építészeti örökség: az épített környezet maradandó építészeti értéket is képviselő elemeinek (építmény, épületegyüttes, táj- és kertépítészeti alkotás) összessége – annak minden beépített alkotórészével, tartozékával és berendezésével együtt.

Az építészeti örökséghez tartoznak a műemlékek, a műemléki környezetek, a műemléki jelentőségű területek és a történeti tájak. Az építészeti örökség megfelelő fenntartása és megóvása közérdek. Az építészeti örökség kiemelkedő értékű elemeit nemzetközi (egyetemes), országos (nemzeti) és helyi építészeti örökség részeként kell kijelölni (védetté nyilvánítani), fenntartani, megóvni, használni és bemutatni.

A nemzetközi építészeti örökség – a „Világörökség jegyzék”-ben nyilvántartott – kiemelkedő, egyetemes értékű elemeit a vonatkozó nemzetközi egyezményeknek is megfelelően kell fenntartani, megőrizni, használni és bemutatni. A Kormány a világörökséggel kapcsolatos feladatait a kultúráért felelős miniszter útján, az általa – a miniszterrel és a környezetvédelemért felelős miniszterrel egyetértésben – létrehozott és működtetett Világörökség Magyar Nemzeti Bizottsága közreműködésével látja el.

Az országos építészeti örökség – a műemléki, természetvédelmi és egyéb védettséget tartalmazó nyilvántartásba vett – kiemelkedő, nemzeti értékű elemeire vonatkozó részletes szabályokat külön törvények állapítják meg.

Az építészeti örökségnek azok az elemei, amelyek értékük alapján nem részesülnek országos egyedi műemléki védelemben, de a sajátos megjelenésüknél, jellegzetességüknél, településképi vagy településszerkezeti értéküknél fogva a térség, illetőleg a település szempontjából kiemelkedőek, hagyományt őriznek, az ott élt emberek és közösségek munkáját és kultúráját híven tükrözik, a helyi építészeti örökség részét képezik. A helyi építészeti örökség értékeinek feltárása, számbavétele, védetté nyilvánítása, fenntartása, fejlesztése, őrzése, védelmének biztosítása a települési önkormányzat feladata. A helyi védetté nyilvánításról vagy annak megszüntetéséről, továbbá a védettséggel összefüggő korlátozásokról és kötelezettségekről és támogatásokról a települési önkormányzat (a fővárosban a fővárosi és a kerületi önkormányzat is) rendeletben dönt.

A települési önkormányzat képviselő-testülete hatósági határozatban a tervszerű telekgazdálkodás, a beépítés helyes sorrendje és a településkép előnyösebb kialakítása érdekében a beépítetlen építési telkekre meghatározott időn belüli beépítési kötelezettséget állapíthat meg. Ha a tulajdonos a beépítési kötelezettségét nem teljesíti, az önkormányzat az ingatlant kisajátíthatja. Amennyiben az ingatlantulajdonos a beépítési kötelezettségét nem tudja teljesíteni, úgy kérésére az ingatlant ki kell sajátítani.

A települési önkormányzat képviselő-testülete a településkép javítása érdekében az azt rontó állapotú építmények meghatározott időn belüli helyrehozatali kötelezettségét írhatja elő hatósági határozatában. Az önkormányzat e kötelezettség teljesítéséhez anyagi támogatást nyújthat. A képviselő-testület határozathozatal helyett hatósági szerződést köthet az ügyféllel.

A települési önkormányzat képviselő-testülete hatósági határozatban a közérdekű környezetalakítás céljából az ingatlan növényzettel történő meghatározott módon és időn belüli beültetési kötelezettségét írhatja elő. Ha e kötelezettség teljesítése az ingatlan rendeltetésszerű használatához szükséges mértéket meghaladó ráfordítást igényel, az önkormányzatnak a tulajdonos költségeit képviselő-testülete hatósági határozatban meghatározott mértékben kell megtérítenie.

A településrendezési kötelezettségről szóló határozat közlésével egyidejűleg a képviselő-testület megkeresi az ingatlanügyi hatóságot a kötelezettség tényének ingatlan-nyilvántartásba történő feljegyzése érdekében. A kötelezettség megszű- nését követően 15 munkanapon belül a képviselő-testület az erről szóló határozat közlésével egyidejűleg a kötelezettség tényének az ingatlan-nyilvántartásból való törlése érdekében megkeresi az ingatlanügyi hatóságot.

Ha az építmény, építményrész felújítása, átalakítása a településkép előnyösebb kialakítása szempontjából vagy településrendezési okokból vált szükségessé, ezek költségei, továbbá az építmény használatának az átalakítás miatt történt korlátozásából eredő károk megtérítése – a munkálatok elvégzése folytán bekövetkezett értékemelkedés levonásával – a települési önkormányzatot terheli.

Ha a településkép előnyösebb kialakítása céljából vagy településrendezési okokból az építmény, építményrész lebontása vált szükségessé, a tulajdonost a kisajátítási kártalanításra vonatkozó szabályok szerint kártalanítani kell.

I.5. Akadálymentes épített környezet

Akadálymentes: az épített környezet akkor, ha annak kényelmes, biztonságos, önálló használata minden ember számára biztosított, ideértve azokat az egészségkárosodott egyéneket vagy embercsoportokat is, akiknek ehhez speciális létesítményekre, eszközökre, illetve műszaki megoldásokra van szükségük.

Akadálymentes: az az építmény, amely mindenki számára önállóan, biztonságosan és kényelmesen, korlátozás nélkül használható.

Közhasználatú építmény: az olyan építmény (építményrész), amely

– a település vagy településrész ellátását szolgáló funkciót tartalmaz, és

– használata nem korlátozott, illetve nem korlátozható (például alap-, közép-, felsőfokú oktatási, egészségvédelmi, gyógyító, szociális, kulturális, művelődési, sport, pénzügyi, kereskedelmi, biztosítási, szolgáltatási célú építmények min- denki által használható részei), továbbá

– használata meghatározott esetekben kötelező, illetve elkerülhetetlen (például a közigazgatás, igazságszolgáltatás, ügyészség építményeinek mindenki által használható részei), valamint, amelyet

– törvény vagy kormányrendelet közhasználatúként határoz meg.

Fogyatékos személy: az a személy, aki mozgásszervi, érzékszervi, értelmi képességeinek tartós korlátozottsága vagy egyéb súlyos egészségkárosodása miatt az építmények akadálymentes használat követelményeinek biztosítása nélkül akadályozott.

Részleges akadálymentesítés: ha a meglévő építmény, építményrész utólagos akadálymentessé történő átalakítása kisebb területre, építményrészre terjed ki, mint az az építmény rendeltetése alapján elvárható, ideális volna, és/vagy az építmény egyes részletei nem felelnek meg az akadálymentesség követelményéhez előírt méreteknek, szabályoknak, azonban az építményben lévő közszolgáltatások így is hozzáférhetők mindenki számára.

A rendeltetési célnak megfelelő akadálymentes használatot biztosító építményrészeket tervezési programban kell meghatározni. A közhasználatú építmények akadálymentesen használható részeit a rendeltetésük szerinti közszolgáltatók által meghatározott adatok alapján kell megvalósítani.

Akadálymentes közlekedés céljára az építmények belső közlekedőit és tereit összefüggő csúszás- és süppedésmentes padlóburkolattal kell ellátni, a vakok és a gyengénlátók számára eligazodást segítő kitapintható padlóburkolatot és optikai vezető sávot is kell tervezni és létesíteni. Akadálymentes közlekedés céljára új épületek esetében a küszöb legfeljebb 20 mm magas és lekerekített lehet. Meglévő közhasználatú épületek esetében az ennél magasabb küszöböt lejtős kialakítással kell ellátni. Az akadálymentes közlekedésre is alkalmas szabad falnyílás és ajtó 0,90/1,95 m-nél kisebb nem lehet.

Az akadálymentesség érdekében az ajtó beépítését úgy kell megtervezni és megvalósítani, hogy az ajtó azon az oldalán, ahová nyílik, a zárszerkezet felőli részen legalább 55 cm széles, a másik oldalon legalább 30 cm széles szabad sáv legyen biztosítva a nyílás tokbelméretén felül. Az ajtópánt felőli oldalán a burkolt falfelülettől való távolság legalább 10 cm legyen.

Az akadálymentes használathoz megfelelő, az ülő helyzetből is kilátást biztosító mellvéd magassága legfeljebb 0,6 m. A kiesés elleni védelemről gondoskodni kell. Akadálymentes használatra könnyen kezelhető, nagy erőkifejtést nem igénylő nyílászárókat kell beépíteni, szükség esetén automatikus nyitást biztosítva.

Akadálymentes használhatósághoz az építmények és bejárataik szintkülönbségeinek áthidalása érdekében a lépcső mellett akadálymentes közlekedést biztosító megoldásról (lejtő, felvonó, emelőlap stb.) is gondoskodni kell oly módon, hogy a közlekedés a rendeltetésszerű használatot ne akadályozza. Akadálymentes használatra szolgáló új építményben azonos belépő szélességű fokokat tartalmazó egyenes lépcsőkart kell alkalmazni, és a lépcsőkar 1,80 m-nél nagyobb szintkülönbséget nem hidalhat át. A lépcsőfok magassága (m) akadálymentes közlekedéshez 15 cm-nél nagyobb nem lehet.

Akadálymentes közlekedéshez a lépcsőfokokat homloklappal és orr nélküli járólappal kell kialakítani annak érdekében, hogy a lábfej ne akadjon meg. Az első és az utolsó lépcsőfokot eltérő színnel vagy jelölőcsíkkal jelezni kell. Három vagy kevesebb fokú lépcső esetében minden fokot feltűnő módon jelezni kell.

Akadálymentes közlekedéshez:

– a lejtők egyenes karúak legyenek,

– a legfeljebb 2 cm-es szintkülönbség elfogadható,

– a legfeljebb 17 cm-es szintkülönbség áthidalásához legfeljebb 8%-os (1:12) lejtésű rámpa is alkalmazható,

– a 17 cm-nél nagyobb szintkülönbség áthidalásához legfeljebb 5%-os (1:20) lejtésű rámpát kell alkalmazni,

– egy lejtőkarral legfeljebb 0,45 m szintkülönbség hidalható át,

– a lejtőkar indulásánál és érkezésénél legalább 1,50 m átmérőjű szabad terület biztosítandó,

– a többkarú lejtők áttekinthetőséget biztosító mellvéddel alakítandók ki,

– a lejtőhöz két fogódzkodó korlátot kell biztosítani, a járófelülettől mért 0,70 m és 0,95 m magasságban, az 1,50 m-nél szélesebb lejtőknél mindkét oldalon kapaszkodót kell elhelyezni és a pihenők mentén megszakítás nélkül továbbvezetni,

– a szabadtéri lejtőt csapadéktól védetten, ennek hiányában megfelelő csúszásgátló bordázattal kell kialakítani,

– többkarú lejtő legfeljebb 1,80 m magasságkülönbség áthidalására létesíthető.

Akadálymentes közlekedéshez

– a lejtőkarok hosszában legfeljebb 9,0 m vízszintes hossz után pihenőt kell beiktatni, amelynek hossza legalább 1,5 m legyen,

– ha a lejtő járóvonala törtvonalú, akkor a töréspontoknál legalább 1,50×1,50 m szabad terület biztosítandó a kerekesszék fordulásához,

– több karú lejtők esetében legalább minden második kar utáni pihenőn legalább két kerekesszék találkozásához szükséges szabad hely biztosítandó.

Akadálymentes használhatóság céljából a helyiség berendezéseit (kapcsolókat, a jelző- és működtető berendezéseket, telefonokat stb.) a padlószinttől számított 0,90–1,10 m közötti magasságban kell elhelyezni.

Személyszállító felvonót kell létesíteni az országos településrendezési és építési követelményekről szóló 253/1997. (XII. 20.) Korm. rend. 82. §-a (1) bekezdésének megfelelően minden, egynél több használati szintet tartalmazó olyan épületben, önálló rendeltetési egységben, amelyben az azt rendeltetésszerűen használó fogyatékos személyek az akadálymentesen megközelíthető bejárati szintről az egyéb szinteket a lépcsőn nem képesek elérni és az akadálymentes megközelítésre más lehetőség nincs. Új, az akadálymentes használatra alkalmas épületekben legalább egy olyan méretű, kialakítású felvonót kell létesíteni, amely a fogyatékos személyek által is használható. Az akadálymentes használathoz biztosítani kell

– a felvonók lépcső nélküli elérhetőségét,

– a felvonó-aknaajtók előterében legalább 1,50×1,50 m szabad mozgóterület,

– a felvonó vezérlő és jelző elemek elhelyezését megfelelő nagyságban és magasságban,

– fogyatékos személyek számára az emeletek akusztikus jelzését és tapintással olvasható emeletszámozást.

Nagy forgalmú építményekben (például áruházak, bevásárló központok, állomások) a személyszállító felvonó – az akadálymentes közlekedés lehetőségének megfelelő felvonó biztosításával egyidejűleg – részben helyettesíthető mozgójárdával, mozgólépcsővel.

A helyiség akkor használható mindenki számára akadálymentesen, ha

– a helyiség bejárati ajtaja akadály nélkül megközelíthető,

– a helyiség mérete és kialakítása a rendeltetéséhez szükséges berendezési és felszerelési tárgyak elhelyezésével együtt alkalmas a fogyatékos személyek által történő használatra és mozgásra.

A szélfogó mélysége a benyíló ajtószárny(ak) méreténél akadálymentes közlekedésre is alkalmas esetben legalább 1,25 m-rel nagyobb legyen. Akadálymentes közlekedésre alkalmas szélfogó legkisebb szabad területe 1,50×1,50 m-nél kisebb nem lehet.

Az akadálymentes közlekedésre tervezett folyosó szabad szélessége legalább 1,20 m legyen. Az 1,20 m-es szabad szélesség esetén belátható távolságokban kitérő helyeket kell biztosítani. Rendszeres kétirányú kerekesszékes forgalom esetében 1,80 m-es szabad szélességet kell biztosítani.

Építmény akadálymentes használatához nemektől független, kerekesszéket és más segédeszközt használó személyek részére alkalmas illemhelyet kell létesíteni. Az akadálymentes illemhely mérete, berendezési tárgyainak elhelyezése és kialakítása biztosítsa a rendeltetésszerű használatot, a WC-csésze minimum három módon (szemből, oldalról, átlósan-szemből) történő megközelíthetőségét, valamint a helyiségben a kerekesszékkel történő 360°-os megfordulást. Az illemhelyet akadálymentesség követelménye esetén, továbbá a nevelő-oktató és a gyógykezelő célú építményekben szintenként kell, egyéb építményekben legfeljebb egy szintkülönbséggel szabad létesíteni, a számításba vett használók tartózkodási helyének súlypontja közelében.

Az akadálymentes használatra alkalmas önálló rendeltetési egységhez akadálymentes megközelíthetőséget kell biztosítani. Akadálymentes használat céljára az építményt, építményrészt, önálló rendeltetési egységet, teret, helyiséget úgy kell tervezni és megvalósítani, hogy az a fogyatékos személyek számára is a rendeltetésüknek megfelelően használható legyen. Ennek megfelelően kell kialakítani az építmény megközelítését, főbejáratát, vagy legalább egy bejáratát, közlekedőit, a használt terek méreteit, részletmegoldásait, a beépített szerkezeteket és a berendezési, felszerelési tárgyakat. Akadálymentes használhatósághoz olyan jelző-, információs rendszert kell biztosítani, amely a mozgáskorlátozott, a látás- és a halláskárosodott személyeket segíti az építmények használatában.

Az új közhasználatú építmények, építményrészek mindenki által használható részeit akadálymentesen kell megvalósítani. A fogyatékos személyek elsődleges használatára szolgáló épületet, épületrészt, önálló rendeltetési egységet, helyiséget minden részletében az akadálymentes használat lehetőségét biztosító módon kell megvalósítani.

Meglévő építményen és részein bármilyen építési-szerelési munka megvalósítása (például karbantartás, helyreállítás, felújítás, korszerűsítés, átalakítás, bővítés és az utólagos akadálymentessé tétel) vagy rendeltetés módosítás során – az általuk érintett körben – e jogszabály létesítési előírásait a meglévő szerkezeti, homlokzati adottságoknak, továbbá a településkép, az építészeti értékek, a műemlékek, valamint a táj- és természeti értékek védelme érdekének megfelelő mértékben szükséges eltérésekkel lehet alkalmazni, a biztonságos használhatóság feltételeinek teljesítésével. Ez az előírás nem alkalmazható betegellátó épület esetén, az egészségi állapotuk vagy koruk miatt mozgásukban korlátozott személyek által is használt építmények bővítése esetén, továbbá akadálymentes használat biztosításának követelménye esetén.

A meglévő építmények utólagosan akadálymentesítendő építményrészeit úgy kell meghatározni, hogy az építményben lévő közszolgáltatás hozzáférése mindenki számára biztosítható legyen. Az építmények utólagos akadálymentessé történő átalakításának lehetőségét építményenként, az építmény és környezete meglévő adottságainak figyelembevételével kell meghatározni. Ha az építmény utólagos akadálymentessé tétele csak részben valósítható meg, szükség esetén részleges akadálymentesítése is elfogadható, ha az ott lévő közszolgáltatás így is mindenki számára akadálymentesen hozzáférhető.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.