Tiefbrunner Anna

Csomagolás

Trendek és kérdések

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2010

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Petr Kral

Olvasószerkesztő: Tárnok Irén

Felelős szerkesztő: Kis Erika

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Gyártási főmunkatárs: Kerek Imréné

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 166 9

Jelzőszám: KK-001P0-2157

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén,

továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában

(fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.,

Tiefbrunner Anna

Csomagolás

Trendek és kérdések

Szerzők: Tiefbrunner Anna
Dobronyi Tamás, Ph.D. (3.5.3., 7. fejezet)

Kézirat lezárva:
2010. november 10.

A kötet megjelenését a CLB Packaging Kft.(www.clbpackaging.eu) támogatta.

© Tiefbrunner Anna, Dobronyi Tamás,Ph.D.,Budapest, 2010

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2010

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Bevezetés

A csomagolóipar világviszonylatban, így hazánkban is a meghatározó iparágak egyike.

Magyarországon ma az egy főre jutó csomagolószer-felhasználás évi 85 kg, ami az Európai Unió 167 kg/fő átlagától jelentősen elmarad ugyan, de a kontinens egészét tekintve a középmezőnyben helyezkedik el. A hazai csomagolószer-felhasználás értéke 2009-ben 383 milliárd Ft volt, tömegében 870 ezer tonna kibocsátott csomagolásról beszélhetünk. A gazdasági válság ezen a területen is visszaesést hozott, hiszen 2008-ban közel 414 milliárd Ft volt a csomagolóeszköz-felhasználás. A nemzetgazdaság más ágazataihoz képest a csomagolóipar kisebb mértékű, 12,2%-os csökkenést mutat, miközben az ipari termelés országosan 17,7%-kal esett vissza. A felmérések szerint a csomagolóanyagokat és -gépeket forgalmazó vállalkozások a válság hatására mintegy 30%-os visszaesést könyvelhettek el, a csomagolási szolgáltatást nyújtó cégek ugyanakkor kisebb csökkenést tapasztaltak.

A fogyasztói csomagolások piacának 70%-át két szegmens, az élelmiszerek, valamint az italok csomagolása teszi ki, további jelentős felhasználó a gyógyszeripar, illetve a személyi szükségleti cikkek – kozmetikumok, tisztálkodási szerek – gyártói, akik együtt további 10%-ot képviselnek. Jelentőségüknek megfelelően mi is ezekre a területekre helyezzük a hangsúlyt a csomagolószerek és technológiák tárgyalásakor.

Merre tart a csomagolás? Milyen anyagok és technológiák lesznek meghatározók a jövőben? A fejlődés irányára a társadalmi folyamatok, a gazdasági környezet és a környezetvédelmi kérdések egyaránt hatással vannak. A társadalmi jelenségeket megfigyelve szembeötlő az egyre kisebb családok növekvő aránya és az egyszemélyes háztartások szaporodása. Ez a tendencia a kisebb adagnagyságú, több kényelmi szolgáltatást nyújtó csomagolások, illetve az élelmiszerek piacán a fogyasztásra kész, csomagolt termékek növekvő forgalmához vezet. A lakosság emelkedő életkora szükségessé teszi az idősebb korosztályok fogyasztási szokásainak, igényeinek feltérképezését. Új kihívás a tervezőknek: számukra is „érthető”, könnyen kezelhető csomagolásokra van szükség.

A gazdasági környezet változása a válság okozta fogyasztáscsökkenésen túl, a keres- kedelem szerkezetének átalakulásában is megnyilvánul. A hipermarketek szaporodásával együtt nő az igény az olyan csomagolásokra, amelyek képesek a márkát a többi terméktől megkülönböztetni és a figyelmet magukra irányítani. Az utóbbi években az érdeklődés középpontjába került a termékbiztonság, ezen a területen a csomagolásnak különösen fontos szerep jut: képes bizonyítani azt, hogy a termék hamisítatlanul és kifogástalan állapotban került a felhasználóhoz.

A környezetminőség javítása ma már elengedhetetlen ahhoz, hogy az ember jelenlegi életminősége egyáltalán fenntartható legyen. Ez a társadalmi igény a csomagolóipart is szembesíti saját környezetterhelésének felelősségével. Már nem elég a káros környezeti hatások utólagos enyhítése: a hangsúlyt a megelőzésre kell fektetni. A megelőzés lényege az egyensúly megteremtése a környezetterhelés és a csomagolásnak a társadalomban betöltött szerepe között ahhoz, hogy a gazdasági és környezeti életminőség egyaránt fenntartható legyen. Tehát olyan kreatív megoldásokra van szükség, melyek elfogadható költségszinten mind a fogyasztói, mind a környezetvédelmi elvárásoknak eleget tesznek. A megelőzés ezért soha nem egyszerű mennyiségi csökkentést jelent, hanem a csomagolás és a csomagolószer-gyártás minőségi változásával jár együtt. Ugyanakkor a csomagolás kialakításán, a keletkező hulladék mennyiségén és veszélyességén túl, a megelőzésnek mindazon folyamatokra vonatkoznia kell, melyek a csomagolt termék előállításához, értékesítéséhez és a hulladékká vált csomagolószer kezeléséhez kapcsolódnak. A csomagolt termékek ipari előállításával egyidejű az igény a csomagolás tömegének csökkentésére. Ez elsősorban gazdasági okokra vezethető vissza, hiszen a kisebb mennyiségű csomagolószer felhasználása a közvetlen megtakarításokon túl a szállítási, raktározási, kezelési költségeket is mérsékli. A tömegcsökkentés környezeti hatása szintén összetett: nemcsak a csomagolás előállítása és a hulladék kezelése, hanem a logisztikai műveletek mindegyike kisebb környezetterheléssel jár. A tömeg azonban csak addig csökkenthető, amíg a csomagolás még képes alapvető feladatát, a termék védelmét ellátni. Ezen a határon túl már a hulladékká vált termék okozhat környezetterhelést. Tehát a környezet védelme szempontjából az a csomagolás tekinthető optimálisnak, amely a legkisebb felhasznált anyagmennyiség mellett biztosítja, hogy a termék ne váljon hulladékká.

A csomagolás környezetterhelésének csökkentéséhez – a társadalmi igényen és a gazdasági érdeken túl – még valami szükséges: átfogó jogi és műszaki szabályozás. A hazai szabályozás jogi hátterét az 1995 és 2002 közötti években sikerült megteremteni, és működnek a csomagolási hulladékok begyűjtését és hasznosítását koordináló szervezetek is. Azonban jelentős változás várható ezen a területen, miután a kormány szeptember végén bejelentette, hogy 2011-től teljesen átalakul a termékdíjas rendszer. Most még csak a főbb irányok körvonalazódtak, az elképzelésekről annyi tudható, hogy csak egy, de állami tulajdonú koordináló szervezet lesz, ennek a feladata a hulladék begyűjtésének és hasznosításának megszervezése országos szinten. A koordináló szervezet működését a központi költségvetés a kibocsátóktól, a csomagolások után fizetett adóból finanszírozza. A kötelezettek által vállalt hasznosítással, illetve egy koordináló szervezetnek a hasznosítás fejében befizetett licencdíjjal kiváltható termékdíj megszűnne, helyette kötelező környezetterhelési adót kellene a csomagolások kibocsátóinak fizetniük. Az adófizetésnél megszűnik a hasznosítástól függő kedvezmény, egyszerűsödik az adminisztráció, és nem kell a kötelezetteknek a visszagyűjtéssel és a hasznosítással foglalkozniuk. Indoklásul elhangzott, hogy ma a hulladékoknak még 10%-át sem gyűjtjük vissza és hasznosítjuk, valamint érvként hozták fel azt is, hogy a jelenlegi rendszer csak a multinacionális vállalatok érdekeit képviseli.

A hazai csomagolásfejlesztés az élvonalba tartozik: az 1980-as évek óta sikeresen vesz részt a Csomagolási Világszövetség (WPO) által szervezett versenyeken, ahonnan csak az elmúlt három évben 16 WORLDSTAR díjat hoztak el a magyar pályázók. A Csomagolási és Anyagmozgatási Országos Szövetség a WPO tagszervezeteként minden évben meghirdeti a Hungaropack Magyar Csomagolási Versenyt. A megmérettetés hozzájárul a szakma fejlődéséhez, és színvonala nem marad el a nemzetközi versenyétől. A CSAOSZ először 2009-ben írta ki a Hungaropack Student Csomagolástervezési Diákversenyt, ahol a fiatalok adhatnak számot tehetségükről, kreativitásukról, bizonyítva, hogy a csomagolás jövője jó kezekben van.

1. A csomagolás alapvető feladatai

A csomagolás alapvető feladata biztosítani azt, hogy az elkészült termék használati értékének csökkenése nélkül – azaz mennyiségének és minőségének megóvásával – a leggazdaságosabb módon jusson el a fogyasztóhoz. A védelem továbbra is meghatározó, ugyanakkor megfigyelhető az, hogy a csomagolás egyre inkább marketingeszközzé válik. Napjainkban a környezetvédelem kérdései állítják újabb és újabb kihívások elé a tervezőket, megfelelő válaszok nélkül ma nem létezhet piacképes csomagolás.

A becsomagolt terméket a logisztikai folyamatok során érő külső hatások összességét igénybevételeknek nevezzük. Az igénybevételek – megfelelő áruvédelem hiányában – a termék mennyiségi vagy minőségi változását okozhatják. A műszakilag és gazdaságilag optimális csomagolás kialakításához minden esetben ismerni kell a várható igénybevételeket, amelyek mechanikai, klimatikus, biológiai és emberi tevékenységből származó káros hatások lehetnek. A környezeti hatásokra való felkészülést, illetve a csomagolástervezést laboratóriumi szimulációs vizsgálatok segítik.

A környezet védelme kettős feladatot jelent: egyrészt a csomagolásnak biztosítania kell azt, hogy a termék ne okozhasson kárt természeti és épített környezetünkben, másrészt a csomagolás – teljes életútját tekintve – a lehető legkisebb mértékű környezetterhelés mellett töltse be feladatát.

A termelési és ellátási folyamatok átfogó szervezésének tudománya a logisztika, amely elsősorban olyan irányítási feladatokat lát el, melyeknek köszönhetően az áru a lehető leggyorsabban jut el a rendeltetési helyére. A csomagolás végigkíséri és segíti a termelés és a fogyasztás között térben és időben lezajló folyamatokat azáltal, hogy

– célszerű kezelési egységként hatékonyabbá, gyorsabbá, így gazdaságosabbá teszi az anyagáramlást és

– a logisztikai műveletek során biztosítja az információáramlást.

A csomagolás feladata általában a gyártási folyamat végén kezdődik, és a teljes térbeli elosztás során – a gyártástól a szállításon, a nagy- és kiskereskedelmen át – a fogyasztóhoz való eljutásig, esetleg annál is tovább tölti be rendeltetését. A csomagolás valamennyi szállítási és tárolási művelet, rakodási vagy más árukezelési folyamat szerves része. A csomagolási hulladékot is figyelembe véve, a csomagolóanyag, illetve a csomagolóeszköz feladatai annak hasznosításával vagy ártalmatlanításával érnek véget.

A korszerű elméletek a gyártás és elosztás, valamint a hulladékkezelés, hulladékhasznosítás teljes körű szervezését, irányítását és működtetését egységesnek tekintik és a logisztika részeként kezelik. Mivel a gazdaságban a fő cél a termékek optimális előállítása és elosztása, ennek a szolgálatába kell állítani a részfolyamatokat is. A csomagolás is ennek van alárendelve, tehát része a logisztikának. Nemcsak a termék minőségi és mennyiségi megőrzéséhez járul hozzá, hanem értéknövelő szerepe is van, hiszen lehetővé teszi bizonyos különleges feladatok ellátását, például aromazárást vagy a csomagolóeszközből történő felhasználást biztosíthat a terméknek. A csomagolás a logisztika egy különleges részfolyamatának tekinthető – különleges, mert közgazdasági szemszögből tekintve a termelés költségein kívül csak a csomagolás növeli hozzáadott értékkel a termék értékét.

A csomagolás igen sokféle, tartalmában és kifejezésmódjában eltérő információt hordoz. Ezek egy része a termék előállítója által megfogalmazott, míg más részük hatósági követelményekben meghatározott. A csomagolás mint információhordozó jelentős szerepet tölt be a gyártó − az elosztási folyamat résztvevői – fogyasztó kapcsolatrendszer kialakításában azáltal, hogy lehetővé teszi a termék és az előállító egyértelmű azonosítását, a fogyasztónak pedig teljes körű és objektív tájékoztatást nyújt a termékről.

A csomagolástól elvárható, hogy a felhasználást könnyítő szerkezetével, praktikus kialakításával kényelmesebbé tegye a termék alkalmazását. Az ilyen, fogyasztóbarát megoldások kedveltebbé, eladhatóbbá teszik az árut, azaz növelik a termék értékét. A sokszor inkább szellemi ráfordítást, mint magas költséget igénylő járulékos szolgáltatások révén jelentősen növelhető az értékesítés.

A csomagolás reklámgrafikai tervezése az egyik legfontosabb eszköze a vállalat marketingstratégiájának, hiszen megfelelő reklámhatással a csomagolás új piacokat teremthet, és segít a már elért piaci helyzet megőrzésében. A reklámnak köszönhető forgalomnövekedés ugyanakkor visszahat a termelésre: nagyobb mennyiség gyártását és csomagolását teszi lehetővé, s ezáltal gazdaságosabb technológiát és további fejlesztéseket eredményezhet. A csomagolás a legkézenfekvőbb reklámeszköz, mivel fizikailag legközelebb áll az áruhoz, azzal szerves egységet alkot. Emellett fontos körülmény az is, hogy a csomagolás a reklám üzenetét közvetlenül a vásárlás helyén juttatja el a fogyasztókhoz. Tehát nincs szükség az emlékezésre, felidézésre, mint más reklámeszközök esetében. Hatásának vizsgálatakor az sem hagyható figyelmen kívül, hogy a reklámfilmekben, a plakátokon a termék rendszerint csomagolásával együtt jelenik meg, így közvetett hatása sem elhanyagolható. Természetesen reklámhordozó szerepe elsősorban fogyasztói csomagolások esetében érvényesül, de egyes kínáló jellegű gyűjtőcsomagolások és egységrakományok, display állványok kialakításakor is döntő.

A csomagolás egyre inkább a gyártási technológia szerves részévé, rendszerint befejező műveletévé válik. Ez indokolttá teszi a termelési technológia együttes kialakítását és fejlesztését a csomagolási technológiával, ugyanis e nélkül nem biztosítható, hogy a magas minőségi szinten előállított termék korszerű, sokrétű követelményeket kielégítő csomagolásban jelenjen meg. Ezért lényeges kérdés: hogyan illeszthető a csomagolási technológia a termék előállítási folyamatához?

A csomagolási művelet a termék gyártástechnológiájához háromféleképpen kapcsolódhat: beépítve a termék előállítási folyamatába, a termék előállítását követően, illetve elkülönítve a termék előállításától. A legszorosabb kapcsolat az első esetben alakul ki, itt teremthetők meg leginkább az együttes fejlesztés lehetőségei. Példaként említhető a konzervipar, ahol a gyártástechnológia bizonyos műveleteit (hőkezelés, lehűtés, pihentetés) a már becsomagolt terméken végzik. A termék előállítását követő csomagolás a leggyakoribb. A legtöbb élelmiszer, a gyógyszeripari, a kozmetikai és a háztartás-vegyipari termékek, valamint az iparcikkek csomagolását jellemzően így oldják meg. Ebben az esetben már nehezebb megteremteni a kétféle technológia összhangját. A termék előállításától elkülönített megoldásnál a csomagolást egy másik szervezet, általában speciális feladatokra felkészült bércsomagoló cég végzi.

A csomagolás a termék előállítójának költséget jelent, de ugyanakkor megtakarítást eredményezhet, ha csökken az árukár, illetve ésszerűsíthetők a logisztikai folyamatok. A megtakarításon túl a csomagolás nyereséget is hozhat azáltal, hogy hozzájárul a termék jobb eladhatóságához. A csomagolás árának azonban minden esetben arányban kell állnia az áru értékével, hiszen a vevő a termékért fizet, s nem a csomagolásért.

1.1. Az egyes csomagolási alapformák és feladataik

Ellátott feladatai alapján a csomagolásnak három megjelenési formája különböztethető meg:

– a fogyasztói,

– a gyűjtő- és

– a szállítási csomagolás.

A termékkel közvetlenül érintkező fogyasztói csomagolást elsődleges, míg a másik két formát másodlagos csomagolásnak is nevezik. Az egyes alapformákhoz jellegzetes szerkezeti megoldások tartoznak, és jelentős eltérést mutatnak a befogadott termék mennyiségében is.

A fogyasztói csomagolás az árut a végső felhasználóig kíséri, és jellemzője, hogy kisebb térfogatú és kisebb mennyiségű terméket tartalmaz. Alapvető feladata az áruvédelem, azonban önmagában szállításra rendszerint nem alkalmas. Az alapformák közül a legtöbb funkcióval a fogyasztói csomagolás rendelkezik, legfontosabb feladatai:

– a kielégítő termékvédelem,

– megfelelő eladási egységként alkalmassá teszi az árut az önkiszolgáló értékesítésre,

– hordozza a termékről a felhasználónak szóló összes információt,

– reklámhatásával vásárlásra ösztönöz,

– célszerű kialakításával megkönnyíti a felhasználást, az otthoni tárolást, illetve a kényelmes hazaszállítást.

A gyűjtőcsomagolás meghatározott számú fogyasztói csomagolásból képzett egység. Jellemzője, hogy mindig azonos fajtájú és azonos mennyiségű árut tartalmaz. A termékvédelem mellett fontos feladata az elosztási rendszerek kiszolgálása, hatékony működésük biztosítása. Jelentős szerepe van a nyilvántartás, az árukezelés, a raktározás és a leltározás megkönnyítésében. Megfelelő méretezésével lehetővé teszi az egységrakomány-képzést. Mivel nem a fogyasztó számára készül, reklámhatása – a display csomagolások kivételével – elhanyagolható. Az utóbbi években megjelentek az úgynevezett polcra kész csomagolások, melyek lehetővé teszik, hogy a teljes gyűjtőcsomagolás, annak megbontása nélkül kerüljön az üzlet polcára. A polcra kész megoldások azon túl, hogy meggyorsítják az árufeltöltést, kialakításuk és megjelenésük révén kínáló feladatot is ellátnak.

Display vagy bemutató csomagolás esetében a gyűjtőcsomagolással, esetenként az egységrakománnyal is találkozik a vásárló. Elsődleges célja a reklámhatás, egyes változatai azonban a gyűjtő, illetve a szállítási csomagolás feladatait is elláthatják. Méretük és formai kialakításuk igen változatos, az asztalra, pultra vagy polcra helyezhető kisebb dobozoktól a rakodólap méreteinek megfelelő alapterületű kínáló állványokig sokféle konstrukció létezik.

A szállítási csomagolás egyrészt megfelelő védelmet nyújt az anyagmozgatás, a rakodás és a szállítás során fellépő igénybevételek ellen, másrészt hatékonyabbá teszi a szállítást azáltal, hogy biztosítja a gépesített mozgatást. Két alapformája különböztethető meg: az egyedi szállítási csomagolás, illetve az egységrakomány. Egyedi szállítási csomagolással találkozhatunk például háztartási gépek, berendezések, járműalkatrészek esetében. Jellemzően összetett csomagolás, a külső, merev falú csomagolóeszköz – faláda, hullámpapírlemez doboz – véd a mechanikai igénybevételek ellen, míg a belső, hajlékony falú csomagolószer, például polietilén zsák, inhibitoros papír, óvja a terméket a klimatikus hatásoktól, a korróziótól és a szennyeződésektől. A szállítási csomagolás fejlettebb formája az egységrakomány, amely olyan szállítási egység, amelynek segítségével optimalizálható a raktárak és szállító járművek helykihasználása, és gépesíthető – egyes esetekben automatizálható – az anyagmozgatás és a rakodás. Az egységrakomány-képzés alapvető célja a szállítási, rakodási és raktározási költségek csökkentése. Rendszerint azonos számú gyűjtőcsomagolást, illetve azonos mennyiségű terméket tartalmaz. Az egységrakományok két alapformája a rakodólap és a konténer, ezek együttes alkalmazása is gyakori.

1.2. A csomagolás mint információhordozó

A termékek nyomon követésének igénye és a fogyasztók érdekeinek védelme érdekében hozott hatósági előírások egyre nagyobb mennyiségű információ megjelenítését követelik meg a csomagoláson. A jelölés módját, technikai megoldását elsősorban a feltüntetni kívánt szövegek, adatok jellege határozza meg. Ennek megfelelően megkülönböztetjük az állandó, illetve a változó információkat. Az állandó információk a csomagolt termék gyártásának helyétől, idejétől, végzőjétől függetlenek, ezért előre nyomtathatók. Ebbe a csoportba tartozik például a termék megnevezése, fantázianeve, mennyisége, a gyártó vagy a forgalomba hozó neve és címe, vagy a termék felhasználására vonatkozó javaslatok. A változó információk csak a gyártás idején válnak ismertté, így nem nyomtathatók előre, hanem a csomagolás folyamatában helyezendők el. Jellemző példa a minőségmegőrzési idő, a gyártás vagy a csomagolás ideje, a gyártási szám, illetve a tételszám.

1.2.1. Jelölések, címkék a csomagoláson

Jelöléskor az információ felvitele a gyártás pillanatában történik, ezért minőségében nem lehet versenytársa a nyomtatási eljárásoknak, azonban a fejlesztéseknek köszönhetően ma már megközelíti őket. A jelölési eljárás kiválasztásának legfontosabb szempontjai a következők:

– az adott idő alatt jelölendő csomagolások száma,

– a jelölésre alkalmas felület nagysága, anyaga és minősége,

– a csomagolástól a termék felhasználásáig terjedő időszakban a jelölést érő külső hatások,

– a gyártósor technikai adottságai és

– a jelölő berendezés beruházási és üzemeltetési költsége.

A felvitel módja attól is függ, hogy az információ géppel olvasható megjelenítése is szükséges-e. Fogyasztói csomagoláson a géppel olvasható adatokat a vonalkód hordozza, azonban ez csak állandó információkat tartalmaz, így kézenfekvő nyomdai úton megjeleníteni. A fogyasztói csomagoláson szereplő változó információk vonalkódos ábrázolására általában nincs szükség. A gyűjtőcsomagolás és a logisztikai egységek – a szállítási csomagolás és az egységrakomány – többségében változó információkat hordoznak, ezek vonalkódos megjelenítése szintén jelöléstechnikai feladat.

A fogyasztói csomagolások döntő hányada állandó termékmennyiséget tartalmaz, de bolti előrecsomagoláskor ez is változó információként jelentkezik. Az üzletben az állandó szövegek, grafikai elemek megjelenítése sem oldható meg nyomdai úton, azokat is a csomagolási művelet során, jelölés formájában kell felvinni a csomagolásra.

A jelölési eljárások áttekintését a következő csoportosítás segíti:

– csomagolószer jelölése

= érintkezésmentes

   ~ tintasugaras

   ~ lézeres

= érintkezéses

   ~ hőfóliás

   ~ fólia-felülnyomtatás

– címkenyomtatás

= közvetett hőnyomtatás

= közvetlen hőnyomtatás

= digitális címkenyomtatás.

Az érintkezésmentes eljárások közös jellemzője, hogy a jelölés a kész csomagolások mozgása közben történik. Számítógépes vezérlésük lehetővé teszi a nyomatnak külön gépen történő megtervezését és áttöltését a jelölő berendezés vezérlésébe.

A tintasugaras jelölő a cseppképzés módjától függetlenül, mátrix alakjában elhelyezett pontokból építi fel a betűket, számokat és grafikai elemeket. A karakterek mérete 0,8 és 80 mm között változhat, a gyakorlatban megkülönböztetik a kis és nagy karakteres nyomtatókat. Az előbbieket inkább a fogyasztói, míg az utóbbiakat a gyűjtőcsomagolások jelölésére ajánlják. A felhasznált tinták lehetnek színesek, UV fényállók, sterilizálhatók, és vannak olyanok, amelyek élelmiszerrel közvetlenül érintkezésbe kerülhetnek. A tinták között alapvetően a nyomathordozó minősége szerint kell választani: más festék alkalmas szívóképes felületek (például papír) és nem szívóképes anyagok (műanyag, üveg, fém) jelölésére. A tintasugaras jelölőgépekkel egyszerűen megvalósítható a dátumozás, a sorszámozás, a termékek emblémával, esetleg vonalkóddal vagy kétdimenziós kóddal való ellátása.

A lézeres jelölés alapja az, hogy nagy energiájú lézersugár a csomagolószer felületét a jelölésnek megfelelő alakban elroncsolja, és ezzel maradandó és eltávolíthatatlan változást hoz létre. A lézerfénnyel készített jelölések ellenállnak a kopásnak, a környezeti behatásoknak és az oldószereknek. A jelölési művelet többféle módon is történhet a munkadarab anyagától, valamint a lézersugár által kiváltott kölcsönhatástól függően.

Rétegeltávolítás során a festékkel vagy lakkal kezelt anyag felületéről távolítják el a bevonatot, ezáltal megjelenik a réteganyagtól eltérő árnyalatú rajzolat. Többrétegű bevonás esetén lehetőség van a különböző rétegek egyenkénti eltávolítására is, így többféle árnyalat jeleníthető meg az adott felületen. A gravírozást fémeken, műanyagokon, fa, kő és más természetes anyagokon és üvegen alkalmazzák. A lézersugár hatására a fókuszpontban levő anyag felforr, majd eltávozik az anyag felületéről. A fémfelületen így kráterszerű mélyedés keletkezik, ahol az anyag másképpen veri vissza a fényt, ezért látható nyomot hagy. Az elszíneződés és a habosítás során a lézersugár hatására az anyag szerkezete kismértékben megváltozik. A lézersugár az anyagot felhevíti, buborékok képződnek benne, melynek hatására a habosított felület színe és domborulata megváltozik.

Lézeres technológiával megoldható a nehezen hozzáférhető helyeken, ívelt felületeken történő jelölés is, és különösen alkalmas műanyag csomagolóeszközök nagy sebességű jelölésére, bár az egyes műanyagtípusok eltérő jelölhetőségét nem lehet figyelmen kívül hagyni. A hagyományosnak tekinthető tintasugaras jelöléssel szemben a lézersugaras jelölés előnye a tartósság és a megbízhatóság, továbbá az, hogy az eljárás környezetbarát, tiszta, gyors és rugalmas.

A hőfóliás jelölés elsősorban a tekercses anyagokat felhasználó csomagológépeken gyakori. Előnye, hogy jól olvasható és az igénybevételeknek ellenálló feliratokat eredményez. A jelölést betűket, számokat tartalmazó fűtött klisé végzi, amely hőérzékeny festékszalag fóliából süti rá a feliratot a csomagolóanyagra. A fólia felülnyomtatása szintén hőérzékeny festékszalag rásütésével hozza létre a képet, a két eljárás közötti különbség a nyomtatott minta előállításában van. A fólia-felülnyomtatás elektronikusan állítja elő a karaktereket, ezért akár darabonként változó információ felvitelére is alkalmas.

A közvetlen és közvetett hőnyomtatás ugyanazzal a címkenyomtatóval megvalósítható, de a kétféle eljárás más-más anyagokat igényel. Közvetlen hőnyomtatás esetén a hőérzékeny papír a nyomtatófej fűtött elemeivel érintkező helyeken elsötétül, így alakulnak ki a betűk, számok vagy a vonalkód vonalai. A technika korlátját a papír hőérzékenysége jelenti, mert erős fény, illetve magas hőmérséklet hatására a világos részek is besötétednek, ezáltal a címke olvashatatlanná válhat. A közvetett hőnyomtatás címkéje nem hőérzékeny papír, hanem a képet a nyomtatófej fűtött elemei alakítják ki a festékszalag hőérzékeny bevonatának a papírra égetésével. A festékszalag megfelelő megválasztása éles kontúrú, a mechanikai és klimatikus hatásoknak jól ellenálló képet eredményez.

A csomagoláson kötelezően feltüntetendő információk gyakori változása a kis sorozatú nyomtatás iránti igény folyamatos növekedéséhez vezet. A hagyományos nyomdai eljárásokkal az alacsony példányszámok csak magas költség mellett állíthatók elő. A kis sorozatú gyártások gazdaságosan digitális nyomtatással valósíthatók meg. A digitális nyomtatás előnye, hogy nem jelentkezik a nyomóforma előállítási költsége, ezért különösen alkalmas a változó információk elsősorban címkére történő nyomtatására. Várható, hogy az eljárás a jelölésen kívül a csomagolástechnika más területein is felváltja a hagyományos nyomtatási módokat.

1.2.2. Zsugorcímkézés

A palackok, műanyag poharak, flakonok jelölésében már több mint húsz éve megjelent sleeve-technológia napjainkban ismét egyre kedveltebb. A zsugorcímke a kiváló grafikai minőségen túl a gyártóknak további reklámlehetőséget biztosít, hiszen a csomagolás teljes felülete üzenethordozóvá válik.

A technológia lényege az, hogy a hő hatására bekövetkező zsugorodás révén a címke a csomagolóeszköz alakját tökéletesen felveszi. A címkék anyaga lehet poliészter, PVC, orientált polipropilén vagy orientált polisztirol. A PVC-címke ára a legalacsonyabb, az igények mégis a PET felé tolódnak el, mert az a palackkal együtt újrahasznosítható. Más esetekben – például joghurtok címkézésére – a polisztirolt érdemes választani, mert ez nyomtatható a legszebben. A fóliát flexográfiai vagy mélynyomtatással, kisebb mennyiségek esetében digitális úton nyomtatják. A jó minőség és a nyomat védelme miatt a nyomtatás a fólia belső felére történik.

A csomagológép a címkéket tekercsből vagy darabokra vágott formában használja föl. Az egyenként vágott címkék felhelyezését jellemzően kézzel végzik, nagyobb teljesítményigény esetén a tekercsből való címkézés jelent megoldást. Ezt követően hőkezelő alagúton átvezetve a csomagolást, ott infravörös sugárzás, forró levegő vagy gőz segítségével rázsugorítják a címkét. A sleeve-berendezések alkalmasak a legkülönbözőbb alakú, méretű, elhelyezésű címkék felvitelére, tetszőleges formájú csomagolóeszköz esetén is, teljesítményük elérheti akár a percenkénti 500 címkézést.

A címkék tervezése komoly kihívást jelent a grafikusnak. A tervezés nehézségét az adja, hogy egy háromdimenziós valós tárgyról alkotott kétdimenziós képet, esetenként sík grafikai elemet egy mesterségesen alkotott háromdimenziós tárgyra kell vetíteni úgy, hogy a tárgy optikai vetülete ne szenvedjen torzulást. Ehhez a technológiai megoldásokon túl az emberi szem vizuális érzékelésének finomságát is figyelembe kell venni. A grafika minden esetben egyedi tervezésű, hiszen meghatározott palackformára történik. Zsugorcímkénél a hagyományos tervezési folyamatot egy további művelet, a torzítás követi. A tervező felelőssége, hogy a lényeges grafikai elemeket ne helyezze el olyan felületen, amin nehéz vagy bizonytalan lesz a grafika helyes torzítása. Egy háromdimenziós modellre ez a torzított grafika már rávetíthető, így ellenőrizhető, hogy megfelelő-e a torzítás vagy még korrigálásra szorul. Ezután célszerűen próbazsugorítást végeznek, és csak ezután következhet a nyomdai előkészítés.

A hagyományos zsugorcímke alternatívájaként a múlt évben megjelent a nyújtható fólia alapú címkézés. A TripleS márkájú, nagy rugalmasságú sleeve fólia alkalmas szabálytalan formájú palackok, flakonok teljes felületének dekoratív címkézésére. Megjelenésük hasonló a hőre zsugorodó címkékéhez, azonban rugalmasságuk folytán méretváltozásuk jóval kedvezőbb, így az egyedi formájú csomagolások alakját is tökéletesen képesek követni.

1.2.3. Braille-írás a gyógyszercsomagoláson

A fogyatékosok jogegyenlőségét célzó, 1998. évi XXVI. törvény elvei alapján született meg a 30/2005. (VIII. 2.) EüM rendelet az emberi alkalmazásra kerülő gyógyszerek címkéjéről és betegtájékoztatójáról. A rendelet 2005. október 30. napján lépett hatályba. A rendelet hatálybalépésekor már engedélyezett gyógyszerek esetében a címkézésre és a betegtájékoztatóra vonatkozó rendelkezéseknek legkésőbb 2010. december 31-ig kell megfelelni.

A rendelet értelmében a gyógyszer külső csomagolásán, amennyiben külső csomagolás nincs, a közvetlen csomagoláson Braille-írással is fel kell tüntetni a gyógyszer nevét, és amennyiben több hatáserőssége van forgalomban, a hatáserősségét, valamint a forgalomba hozatali engedély jogosultjának a betegek érdekképviseleti szervezeteinek kérésére rendelkezésre kell bocsátania a betegtájékoztatót a vakok és gyengén látók számára megfelelő formában is.

A Braille-írás egy nemzetközileg elfogadott rendszer a vakok írásához, olvasásához. A Braille-abc alapját egy 6 pontból álló cella adja, ebből a pontrendszerből előállíthatók az abc betűi, a számok és az írásjelek. Egy karakter összesen 6 pontból áll. A 6 pont egy álló téglalapban helyezkedik el úgy, hogy a téglalap 3 pont magas, 2 pontnyi széles. A pontok számozása fentről lefelé történik. Attól függően, hogy a 6 lehetséges pontból melyeket használjuk fel, kapunk egy betűt vagy más karaktert. A pontok nagysága, távolsága mindig egyforma (1.1. ábra).

1.1. ábra. A Braille-írás alapegysége

A Braille-írás nem egy önálló nyelv, hanem egy adott nyelv más módon való írása és olvasása, azaz minden nyelvnek saját Braille-abc-je van. Azonban minden nyelv esetében igaz, hogy az abc csak kis betűkből tevődik össze, a nagy betűk megkülönböztetése egy speciális karakterrel történik, amely az adott betű előtt áll. Ugyanígy történik a számok megkülönböztetése is a betűjelektől. Az Európai Bizottság kiadott egy útmutatást a Braille-írásra vonatkozó követelmények teljesítéséhez, ennek értelmében:

– a Marburg Médium típusú Braille-betűk alkalmazása az ajánlott,

– ha nincs másodlagos csomagolás, öntapadó címke is rögzíthető,

– többnyelvű csomagolás esetén minden nyelven fel kell tüntetni a Braille-szöveget,

– a Braille-szöveget nem kell nyomtatás nélküli területre elhelyezni, de a nyomtatott szövegnek könnyen olvashatónak kell maradnia.

Az EU által támogatott szabvány a Marburg Médium, amelyben az állandó méretek az 1.2. ábra alapján a következők: a = 2,5 mm; b = 2,5 mm; c = 6,0 mm; d = 10 mm. A pontok átmérője 1,6 mm, magasságuk pedig 0,5–0,6 mm.

1.2. ábra. Szabványos méretek a Braille-írás megjelenítéséhez

A Braille-írás többféle eljárással jeleníthető meg a csomagoláson, jelenleg kartondobozok domborítására a gyakorlatban két technológia is szokásos: a stancoláskor és a ragasztás folyamatában végzett. Az első esetben a domborítás készülhet a dobozok kimetszésekor, a stancolással egy időben, sík matrica és patrica segítségével, illetve a kimetszést követően, külön felszerelt gépegységen. A ragasztás folyamatában végzett domborításnál a matrica és a patrica is hengerpaláston helyezkedik el, a rotációs prégelő rendszer segítségével a domborítás minősége megbízhatóbb.

1.2.4. Azonosítás és nyomon követés

A csomagoláson szereplő vonalkódok az egyértelmű termékazonosítást teszik lehetővé. Segítségükkel a logisztikai műveletek során biztosítható a termékek mozgását követő információáramlás. A kereskedelemben a fogyasztói csomagoláson feltüntetett vonalkód leolvasásával gyorsabbá és pontosabbá válik a pénztári munka, ugyanakkor könnyen megvalósítható a termékekre lebontott, aktuális nyilvántartás és forgalomkövetés. Raktározás során átvételkor és átadáskor egyszerű a termékazonosítás és a leltározás. A klasszikus kereskedelmi alkalmazásokon kívül a vonalkódoknak jelentős szerepük van az élelmiszerek és gyógyszerek nyomon követésében is.

A vonalkódos termékazonosítás kidolgozása és bevezetése az 1973-ban megalakult amerikai UCC (Uniform Code Council) szervezet nevéhez fűződik. Az általános termékkód használata rövid időn belül elterjedt az Egyesült Államokban, azonban a kód felépítése nem tette lehetővé bevezetését más országokban. Az amerikai példa nyomán 1977-ben Angliában jelent meg az első, 13 jegyű EAN vonalkód, ami hamarosan egész Európát meghódította. A termékkódolás fejlesztésére, nemzetközi szintű üzemeltetésére megalakult az EAN Társaság (International Article Numbering Association – Nemzetközi Termékszámozási Társaság). A szervezet az általa működtetett rendszer céljának azt tekinti, hogy a termékek származásuktól és rendeltetésüktől függetlenül egyértelműen azonosíthatók legyenek.

Hazánk 1984-től tagja a szervezetnek, azóta használhatjuk az EAN vonalkódot, ami kezdetben csak az exportra készült termékekre került rá. Ezzel egy időben kidolgozták az egységes hazai termékazonosító kódrendszert – az ETK-számot – ami a belföldi forgalmazású termékek egyértelmű azonosítását teszi lehetővé. Ez a szám változtatás nélkül beépíthető az EAN-rendszerbe.

Az amerikai és az európai szabványos számozási és jelölési rendszer egyesülésével 2005-ben egységes szabványrendszer jött létre GS1 néven. A GS1 globális szabványokat fejlesztő és a szabványokhoz kapcsolódó szolgáltatásokat nyújtó nonprofit szervezet. A száznál több tagszervezetet tömörítő GS1 140 tagországban van jelen, szabványrendszerének kizárólagos hazai képviselője a GS1 Magyarország Nonprofit Zrt.

Vonalkód a fogyasztói, a gyűjtő- és a szállítási csomagolásokon, valamint az egységrakományokon egyaránt feltüntethető. A vonalkódok részben géppel, részben vizuálisan olvashatók, azonban csak gépi olvasással lehet a rendszert hatékonyan működtetni. A vonalkódos jelölésre vonatkozó hatályos szabványokat az 1.1. táblázat ismerteti.

A rendszer az azonosításra kerülő termékeket egységes elvű, illetve tartalmú szám- és jelrendszer keretében teszi megkülönböztethetővé. A GS1 kódok különféle adattartalommal rendelkeznek, amelynek megfelelően korlátozás nélkül, nyitott vagy zárt rendszerben, korlátozott körben használhatók. Nyitott rendszerben alkalmazhatók a GTIN (Global Trade Item Number) globális áruazonosító számok, illetve a sajtótermékek számozása (ISBN és ISSN jelölés), míg zárt rendszerű, belső számozás például az Országos Egészségbiztosító Pénztár által kiadott, a recepteken szereplő kódszám.

Az azonosítószámok képzését a GS1 prefixek, vagyis a kódok kezdő számai biztosítják, ezeknek mindig kiemelt jelentése van:

– standard számoknál úgynevezett országazonosító, ami az adott GS1 tagszervezetet jelöli, a GS1 Magyarország számára biztosított prefix az 599,

– a többi szám esetében adattartalom-jelző szerepe van, tehát azt mondja meg, hogy az adott számot milyen struktúrájú adat követi, és az milyen jelentéssel bír.

Csomagolásokon a következő áruazonosító kódok fordulnak elő:

– GTIN-13 és GTIN-8 számok a fogyasztói csomagolások jelölésére,

– GTIN-14 szám a gyűjtőcsomagolások azonosítására,

– GS1 SSCC szám az egységrakományok jelölésére.

Az úgynevezett pharmakód, amit a gyógyszerek csomagolásának folyamatában alkalmaznak, zárt körben használható kódolás, melynek segítségével azonosíthatók egy adott gyógyszer csomagolásához szükséges összetevők (blisterszelvény a termékkel, kartondoboz, betegtájékoztató stb.).

1. 1. táblázat. A vonalkódos jelölésre vonatkozó hatályos szabványok*

Szabvány száma

Szabvány címe

MSZ 20450:1984

Az egységes termékazonosító kód feltüntetése a csomagoláson

MSZ 20451:1985

Az EAN-kód – nemzetközi termékszámozási rendszer – felépítése és műszaki követelményei

MSZ 20456-1:1991

Kettő az ötből típusú EAN-vonalkódok. Általános előírások

MSZ 20456-2:1991

Kettő az ötből típusú EAN-vonalkódok. Alkalmazási előírás gyűjtő- és szállítási csomagolások számozására és jelölésére

MSZ 20457-1:1989

Kód-128 típusú vonalkód. Általános előírások

MSZ EN 62090:2003

Vonalkódot és kétdimenziós szimbólumokat alkalmazó termékcsomagolási címkék elektronikai alkatrészekhez**

MSZ EN ISO 15415:2006

Információtechnika. Automatikus azonosítási és adatnyerési technika. A vonalkódnyomtatás minőségvizsgálatának előírása. Kétdimenziós jelképek**

*2010. szeptember 29-én

**angol nyelvű

A GTIN szám soha nem egy termék mint anyag azonosítója, hanem egy-egy adott csomagolási egység azonosítószáma, ezért minden olyan eltérő kivitelnek, csomagolási egységnek vagy csomagolási módnak, amely a termék logisztikai kezelését vagy árát befolyásolja, külön számot kell adni.

A GTIN-13 az általánosan használt azonosítószám típus, képzéséhez a gazdálkodó szervezet kérésére a GS1 Magyarország változó hosszúságú cégprefixet ad ki, amelynek felhasználásával kialakítható a termékazonosító szám és abból a vonalkódszimbólum. A GTIN-13 azonosító szám felépítését az 1.3. ábra mutatja. Az ábrán szereplő példánál 10 jegyű a cégprefix, amit a GS1 Magyarország ad ki. Ebben az esetben 100 árucikk azonosítószáma helyezhető el a kódszámban. A régi EAN-rendszerhez képest változást jelent az, hogy a GTIN-13 számot az informatikai adatbázisokban 14 jegyű azonosítószám formátumként tárolják.

Kisméretű termékek, például a dohányáruk jelölésére dolgozták ki a GTIN-8 kódot. Ennél a rövidített változatnál a gyártót és a terméket összesen 4 számjegy azonosítja, így jóval kisebb felületre is felvihető. A rendelkezésre álló karakterek kis száma miatt a GTIN-8 számokat a GS1 egyesével, központilag adja ki.

A számkód gépi leolvasását a vonalkód teszi lehetővé. A vonalkód meghatározott elvek szerint felépített világos és sötét vonalak kombinációja. A vonalkódtechnika a számítástechnika alapjaival rokon: csak a kettes számrendszernek megfelelő 0 és 1 típusú jelekkel tud dolgozni. A fekete csík az 1-nek, a csíkok közötti hézag pedig a 0-nak megfelelő információt hordozza. Az, hogy bizonyos csíkok vastagabbak, míg mások vékonyabbak, egyszerűen csak több vagy kevesebb 1, illetve 0 jel egymás mellé kerülését jelenti.

1.3. ábra. A GTIN-13 azonosítószám felépítése

A vonalkódok két félmezőből állnak, ezeket a középső jel választja el egymástól és kétoldalról egy-egy széljel határolja. Az első számjegyet a bal oldali széljel elé kiemelik, míg a többi számjegy 6-6-os megosztásban a két félmező alá kerül. A vonalkód legfontosabb eleme a jelszélesség, melynek legkisebb egysége az 1 modul. Egy-egy számjegy megjelenítésére 7 összefüggő modul szolgál, a középső elválasztójel 5, míg a két széljel 3-3 modul.

A GTIN-13 kódolására három különböző jelkészletet használnak, melyek közül a C a jobb, az A és a B a bal oldalon szerepel (1.4. ábra). A kód első számjegyéhez nem tartozik vonal, azt a bal félmezőben az A és B jelkészletek felváltott használata kódolja. Az EAN-8-hoz csak A és C jelkészlet tartozik (1.5. ábra). A vonalkód méreteit, a lehetséges nagyítási, kicsinyítési tényezőket, illetve a magasságcsökkentés lehetőségeit szabvány írja le, alapesetben 1 modul névleges mérete 0,33 mm. A nagyítás mértéke 80 és 200% között változhat.

A gépi leolvasáshoz elengedhetetlen az, hogy a kód az egyéb információktól megkülönböztethető legyen. Ezért fontos a vonal- és háttérszínek megfelelő megválasztása. Mivel a vonalkódolvasók vörös fénnyel dolgoznak, azt nem látják, ezért vörös, piros, sárga nem alkalmas szín a vonalak nyomtatására. Jó vonalszínek a fekete, a sötétkék, a sötétzöld és a sötétbarna, jó háttérszín pedig a fehér, a sárga, a piros és a vörös.

1.4. ábra. GTIN-13 kód

1.5. ábra. GTIN-8 kód

A vonalkód terméken történő elhelyezésénél alapvető fontosságú, hogy a jelkép teljes hosszában látszódjon. A kód területére nem eshet hegesztési varrat, hajtási él vagy a leolvasást zavaró felületi hiba. A jelet úgy kell elhelyezni, hogy elég szabad hely maradjon a csomagolás szélétől, illetve sarkától. Hengerpalást felületén a kód vonalai a görbült felületet kövessék, és lehetőség szerint párhuzamosak legyenek a nyomtatás irányával.

Gyűjtőcsomagolások kódolásánál fontos szempont, hogy a vonalkód egyértelműen kifejezze a kapcsolatot a fogyasztói és a gyűjtőcsomagolás között. A feladatra legalkalmasabb a GTIN-14 azonosítószám, melyet úgy képeznek, hogy a fogyasztói csomagolás GTIN-13 számát kiegészítik egy számjeggyel. Az indikátorszámot, amellyel a számsor kezdődik, 0 és 9 között kell meghatározni, ennek segítségével megkülönböztethetők az adott fogyasztói csomagolás eltérő darabszámot tartalmazó és más-más kivitelű gyűjtőcsomagolásai. A gyűjtőcsomagolások négy jellemzővel azonosíthatók:

– adott tartalom (egynemű fogyasztói csomagolások, amelyet azok GTIN száma kifejez),

– adott mennyiség,

– a gyűjtőcsomagolás mérete és

– a gyűjtőcsomagolás fajtája, anyaga.

Amennyiben a négy tényező bármelyike megváltozik, a gyűjtőcsomagolásnak eltérő számot kell adni. Különböző fogyasztói csomagolások esetén ugyanaz az indikátorszám más-más gyűjtőcsomagolást jelenthet.

A GTIN-14 szám megjelenítésére az ITF-14 vonalkódot alkalmazzák (ITF – Interleaved Two of Five, átfedéses kettő az ötből). Ennél a kódolásnál minden számot öt mező ábrázol, amelyek közül kettő széles és három keskeny. Egy vonalkódjel két egymást követő számot, egy számpárt együtt ábrázol, az elsőt a sötét vonalak, a másodikat a világos közök jelentik (1.6. ábra). A vonalkód köré mindig keretet kell nyomtatni, ami csökkenti az úgynevezett rövid olvasási hibát és nyomtatásnál teherfelvevőként szerepelve megvédi a vonalakat a túlzott deformációtól. A kódtípus nyomtatási tűréshatárai kevésbé szigorúak, ezért alkalmas hullámpapírlemezre történő nyomtatásra is.

1.6. ábra. GTIN-14 kód

A logisztikai egységek egyedi azonosítása és nyomon követése a GS1 SSCC szállítmányazonosító sorszámkóddal valósítható meg. A GS1 SSCC gépi leolvasásra alkalmas megjelenítése a GS1-128 vonalkóddal történik (1.7. ábra). A jelkép a számsor elé, zárójelben elhelyezett adattartalom-azonosítók segítségével lehetővé teszi a rakomány kezelése során szükséges minden információ vonalkódos ábrázolását. Az adattartalom-jelzővel azonosítható információ lehet például tartalomra utaló, keltezést tartalmazó, méretre, mennyiségre vonatkozó, illetve címzés.

1.7. ábra. GS1-128 kód

A logisztikai kezelés során szükséges minden információ egységes feltüntetését teszi lehetővé a GS1 logisztikai címke. A szabványos címke A5 vagy A6 méretű és három mezőből épül föl. A két felső mezőben helyezik el a vizuálisan olvasható információkat, míg az alsó mező az ezeknek megfelelő vonalkódos ábrázolást tartalmazza. A felső mezőbe szabadon megválasztható információk, míg az alsó két mezőbe csak meghatározott adattartalom kerülhet.

Az állandó információkon kívül változó adatok megjelenítésére is alkalmasak a GS1 Databar kódok. Nagyobb karakterszám és kis méret jellemzi a ma elsősorban egészségügyi termékek azonosítására szolgáló jelképeket. Az utóbbi években a kétdimenziós kódok elterjedése figyelhető meg. Jellemzőjük, hogy akár több ezer karakternyi információt is képesek hordozni, gyorsan és messziről olvashatók, és szélsőségesen kis méretben is alkalmazhatók. A két legismertebb 2D kód az Egyesült Államokban bevezetett DataMatrix és a Japánban, valamint a Távol-Keleten alkalmazott QR. A legtöbb mobiltelefonnal automatikusan vagy a világhálóról ingyenesen letölthető program segítségével mindkét típus olvasható. A GS1 a DataMátrix szabvány bevezetésével megteremtette a kétdimenziós kódolás hazai gyakorlatának alapját.

A termékek egyedi azonosítását és nyomon követését az elektronikus termékkód (EPC) is segítheti. A kódolás műszaki alapját a rádiófrekvenciás azonosítási technológia jelenti. Az RFID címke (Radio Frequency Identification) egy 96 bit információ tárolására képes mikrochipből és egy antennából áll. Ha a mikrochip egy erre a célra kifejlesztett, elektromágneses mezővel körülvett leolvasó berendezés közelébe kerül, rádióhullámokon keresztül automatikusan kommunikálni kezd vele, és elküldi a rajta tárolt információt. A leolvasó berendezés ezredmásodpercek alatt fogadja az információt, majd továbbítja egy szerverre, ahonnan az adatok elektronikus úton az arra jogosultak számára elérhetővé válnak. Mivel a rádióhullám a nemfémes anyagok többségén veszteség nélkül áthatol, az RFID címke a csomagolóanyagba, a termék anyagába, illetve a csomagolás külső felületére egyaránt elhelyezhető. Az elektronikus termékkód a rádiófrekvenciás azonosításra felhasznált adatok szabványosítását szolgálja. Az EPC egy olyan sorozatszámmal rendelkezik, amely alapján az áru egyedileg azonosítható, és az egyes termékek nyomon követhetővé válnak.

Ma a világ teljes gyógyszer-kereskedelmének 5–10%-át a hamisítványok adják. Magyarországon a gyógyszerhamisítást az éves 530 milliárd forintos forgalom 3–5%-ára, azaz 25 milliárd forintra becsülik. Az Egészségügyi Világszervezet szerint a hamis gyógyszerek több kárt okoznak, mint a HIV, a malária és a tífusz kórokozói együtt.

A hamisítványok emberi életeket veszélyeztethetnek, a gyógyszergyárakat pedig anyagi kár éri. A megoldás a gyógyszerek azonosítása és nyomon követése, ezért az Európai Gyógyszergyártók Szövetsége (EFPIA) még 2006-ban kiadott egy ajánlást arról, hogy a gyógyszerek csomagolását egyedi azonosítóval érdemes ellátni. Ehhez ma már nagyon sokféle biztonságos technológia áll rendelkezésre. Az azonosítást lehetővé tehetik például a szabványosított kétdimenziós kódok, illetve az elektronikus termékkód. Az 1.8. ábrán látható ampullán a lézertechnológiával felvitt, eltávolíthatatlan, szabad szemmel alig látható adatmátrix biztosítja az egyértelmű azonosítást.

1.8. ábra. Kétdimenziós kód egy gyógyszerampullán

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.