dr. Dósa Ágnes

Összehasonlító egészségügyi jog

Orvosetikai kérdések jogi szemmel

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2012

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Tóth Gábor

Kiadványok szerkesztéséért felelős: Garai Andrea

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

ISSN 2063-2282
ISBN 978 963 295 063 1

Termékkód: YOV1196

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.
A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

dr. Dósa Ágnes

Összehasonlító egészségügyi jog

Orvosetikai kérdések jogi szemmel

EGÉSZSÉGÜGYI KISKÖNYVTÁR 1.

Szerző:
dr. Dósa Ágnes PhD

A kézirat lezárva:
2011. november 25.

© dr. Dósa Ágnes PhD, Budapest, 2012

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2012

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Tartalom

A szerzőről

Bevezetés

1. Az egészségügy jogi szabályozása

1.1. Egészségügyi jog a nemzetközi jogban

1.2. Egészségügyi jogalkotás Magyarországon

Jegyzet

2. Asszisztált humán reprodukciós eljárások

2.1. Alapfogalmak

2.2. Etikai kérdések az asszisztált humán reprodukciós eljárásokkal kapcsolatban

Inszemináció

Ivarsejt-, embrióadományozás

In vitro fertilizáció

Dajkaterhesség, béranyaság

Művi meddővé tétel

Az utód nemének megválasztása

2.3. Az asszisztált humán reprodukciós eljárások
jogi szabályozása

Nemzetközi jog

Nemzeti szabályozás

Jog az asszisztált reprodukciós eljárás igénybevételére, korhatár

Homológ inszemináció

Heterológ inszemináció

In vitro fertilizáció

Dajkaterhesség

Művi meddővé tétel

Jegyzet

3. Emberen végzett orvostudományi kutatások

3.1 Etikai kérdések

Gyermekeken végzett kutatások etikai problémái

A kutatás fogalma

3.2 Etikai kódexek

3.3. Nemzetközi szabályozás

3.4. Nemzeti szabályozás

Magyarország

Németország

Jegyzet

4. Beleegyezés a gyógykezelésbe, életmentő, életfenntartó kezelés visszautasítása

4.1. Életmentő, életfenntartó kezelés visszautasítása cselekvőképes beteg által

4.2. Előzetes jognyilatkozat az élet végi döntésekről

Az előzetes jognyilatkozat

Ausztria

Németország

Spanyolország

Magyarország

4.3. Eutanázia és öngyilkosságban való
közreműködés

A holland és a belga eutanáziaszabályozás

Svájc

4.4. Európai Emberi Jogi Bíróság

Jegyzet

5. Szerv-, szövetátültetés – transzplantáció

5.1. Biológiai alapok, fogalmak

A szervátütetés története

Halottból származó szervek

Élő donorból származó szervek

5.2 Az etikai viták csomópontjai

Élők közötti szervadományozás önkéntességének biztosítása

A szervadományozás anyagi kompenzációja

A halál fogalmának meghatározása

Az önrendelkezési jog biztosítása a szerveknek a halál utáni felhasználása vonatkozásában

A transzplantáció céljára rendelkezésre álló szervek számának növelése – lehetséges megoldások

5.3. Jogi megoldások

Nemzetközi jog

Nemzeti jog

A jogi szabályozás hatása a transzplantált szervek számára

Jegyzet

A szerzőről

Dr. Dósa Ágnes 1989-ben szerzett diplomát a Semmelweis Orvostudományi Egyetemen, majd 1993-ban az Eötvös Lóránd Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Karán. Tudományos fokozatát 2005-ben szerezte, PhD dolgozatának témája az egészségügyi szolgáltatók kártérítési felelőssége volt. Igazságügyi orvostan és egészségbiztosítási orvostan szakvizsgával rendelkezik.

Az Egyesült Államokban, Ausztriában és Svájcban tanult ösztöndíjjal egészségügyi jogot. A Semmelweis Egyetemen egye-
temi adjunktus, bioetikát és egészségügyi jogot tanít, az MTA Jogtudomány Intézetének tudományos főmunkatársa. Az Egészségügyi Tudományos Tanács Egészségügyi Területen Működő Igazságügyi Szakértő Testületének tagja és titkára, a Humán Reprodukciós Bizottság, valamint a Géntechnológiai Eljárásokat Véleményező Bizottság tagja.

Bevezetés

Az orvos–beteg kapcsolat, tágabb értelemben az egészségügyi szolgáltatások jogi szabályozása iránti igény Európában és az Egyesült Államokban is a XX. század második felében került előtérbe, addig ezt a területet elsősorban a szakmai önszabályozás jellemezte. Az önszabályozás lényegében azt jelentette, hogy az orvosok a maguk számára készítettek orvosetikai kódexeket, amiben lefektették az orvosi tevékenység alapvető szabályait, és ezeknek a szabályoknak a betartásán, betartatásán azután maguk őrködtek, és ez hosszú ideig elégségesnek is bizonyult mind az orvosok, mind a betegek számára a konfliktusok megelőzésére és megoldására is.

Ez a helyzet Európa nyugati felén alapvetően megváltozott.

Az egészségügyi szolgáltatások differenciálódásával, új etikai problémákat felvető gyógyító eljárások megjelenésével, a fogyasztói szemlélet erősödésével azonban a keletkező konfliktusok rendezésére egyre kevésbé bizonyult elégségesnek az önszabályozás, és egyre nagyobb mértékben tört utat magának a jogi szabályozás. Ugyanakkor jelentős különbségek mutatkoznak ma is az egyes országok között mind az egészségügyi jogalkotás intenzitása, mind az alkalmazott szabályozási megoldások tekintetében.

Az alábbiakban arra vállalkozunk, hogy néhány klasszikus egészségügyi jogi területen bemutassuk a szabályozás előtt álló problémákat, és azt, hogy ezekre a kérdésekre a különböző államok jogalkotása milyen válaszokat próbál adni.

A könyv részben a Bólyai János Kutatási Ösztöndíj támogatásával készült.

1. Az egészségügy jogi szabályozása

Az orvos–beteg kapcsolat, tágabb értelemben az egészségügyi szolgáltatások jogi szabályozása iránti igény Európában és az Egyesült Államokban is a XX. század második felében került előtérbe, addig ezt a területet elsősorban a szakmai önszabályozás jellemezte. Az önszabályozás lényegében azt jelentette, hogy az orvosok a maguk számára készítettek orvosetikai kódexeket, amiben lefektették az orvosi tevékenység alapvető szabályait, és ezeknek a szabályoknak a betartásán, betartatásán azután maguk őrködtek, és ez hosszú ideig elégségesnek is bizonyult mind az orvosok, mind a betegek számára a konfliktusok megelőzésére és megoldására is.

Az egészségügyi szolgáltatások differenciálódásával, új etikai problémákat felvető gyógyító eljárások megjelenésével, a fogyasztói szemlélet erősödésével azonban a keletkező konfliktusok rendezésére egyre kevésbé bizonyult elégségesnek az önszabályozás, és egyre nagyobb mértékben tört utat magának a jogi szabályozás. Ugyanakkor jelentős különbségek mutatkoznak ma is az egyes országok között mind az egészségügyi jogalkotás intenzitása, mind az alkalmazott szabályozási megoldások tekintetében. Az egészségügyi szolgáltatásokkal kapcsolatos kérdések jogi szabályozása során ugyanis komoly nehézségekkel kell szembenézni. Egyrészt a jogi szabályozásnak alapvető morális kérdéseket kell „megoldania”: az élet kezdetével, végével, az emberi testtel, a genetikai állománnyal kapcsolatos erkölcsi kérdéseket kell jogi normába öntenie, ráadásul úgy, hogy a szabályozás védelmet nyújtson a jogalanyok számára, ugyanakkor ne vessen gátat az orvostudomány fejlődésének, ne építsen be olyan tilalmakat, amelyek megakadályozzák az innovációt az orvostudomány területén. A jogi szabályozás szükségszerűen magával hozta a jogi szankciórendszert is – az egészségügyi szolgáltatások hatósági felügyeletét, a polgári peres és a büntető eljárásokat. A szabályozás nemcsak nemzeti szinten, hanem nemzetközi szinten is elindult, elsősorban az emberi jogok felől közelítve.

A bioetika diszciplínája jelentős befolyást gyakorolt az egészségügyi jog fejlődésére. Mivel a bioetika elsősorban az Egyesült Államokban alakult ki (sőt, van aki úgy fogalmaz, hogy a bioetika tulajdonképpen amerikai találmány és export),[1] az angolszász jogi gondolkodás közvetve a kontinentális jogrendszer országainak egészségügyi jogalkotására is jelentős befolyással volt. Az angolszász jogrendszer sajátosságai miatt a bioetikai kérdéseket is felvető esetek a bíróság elé kerültek, és mivel a bírósági eljárás nyilvános, ezek az esetek jelentős publicitást kaptak, nyilvános vita bontakozott ki róluk, ami mindenképpen kihatott az európai országok jogfejlődésére is. A szívmegállást szenvedett fiatal nő, Karen Ann Quinlan[2] esetét mindenki, aki egészségügyi jogot tanul, ismeri, hiszen az ő bírósági ügye világított rá először a közvélemény számára – a hetvenes évek közepén – az élet végi döntésekkel kapcsolatos problémákra, de említhetnénk példaként Nancy Cruzan[3] esetét is, az első olyan élet végi döntésekkel kapcsolatos ügyet, amely a szövetségi Legfelsőbb Bíróság elé került.[4]

Az orvosi etika tradicionálisan az orvos kötelezettségeit hangsúlyozta, azt, hogy az orvosnak elsősorban azt kell tennie, ami a betege számára a legjobb, mindig a beteg érdekeit kell szem előtt tartania annak érdekében, hogy őt a károsodástól megóvja. A bioetika ezzel szemben egészen más nézőpontra helyezkedett, rámutatva arra, hogy ez a megközelítés azért problémás, mert az orvosok így nemcsak a beteg érdekeit szolgálják, hanem egyben maguk határozzák meg azt is, hogy mi áll a beteg érdekében. A bioetikusok mellé a jogászok is felsorakoztak az orvosi paternalizmus lebontása érdekében, ezzel a fogyasztóvédelmi szemlélet irányába elmozdulva. Ez a folyamat időben – véletlenszerűen – egybeesett az orvosi technológiák ugrásszerű fejlődésével. A rendkívül hatékony új gyógyszerek, új sebészeti eljárások, az intenzív terápia fejlődése mind az orvos hatalmának növekedését okozta, azt, hogy egyre erőteljesebben tudták befolyásolni a beteg életkilátásait, életminőségét – a hatalomnak ez a növekedése pedig elindította azokat a vitákat, amelyek az orvos–beteg közötti „hatalommegosztás” újragondolását helyezték a középpontjukba. A jogi gondolkodásban ennek a jogviszonynak az újragondolása a betegek jogainak előtérbe kerülését fogalmazta meg, így az orvos–beteg jogviszonyban a hangsúly fokozatosan áthelyeződött a kötelezettségek megfogalmazásáról a betegek jogaira. A bioetika mutatott rá arra, hogy az orvosi döntések mögött gyakran valójában nem szakmai érv, hanem inkább értékválasztás van. Ha ugyanis orvosi szempontból például több kezelési lehetőség áll rendelkezésre, akkor az ezek közötti választás a beteg értékrendjén múlik, és az orvos ezt a választást nem vállalhatja magára, hiszen a beteg értékeit nem ismerheti. A jog és a bioetika kölcsönösen hatott egymásra, azonban az, hogy a jog behatolása mennyiben befolyásolta az egészségügyi ellátórendszer működését, az kevésbé világos. Van, aki úgy érvel, hogy az orvos hatalmának, autoritásának részleges csökkenése ugyanakkor csak azt eredményezte, hogy ez a hatalom a jogászokhoz és a bíróságokhoz vándorolt, és valójában nem a betegek pozícióját erősítette, sőt, azt a könnyebbséget is megadta az orvosoknak, hogy a szakmai mérlegelés jogi szabályozással történő helyettesítése azt az üzenetet hordozza, hogy nem kell etikai döntéseket hozniuk.[5]

1.1. Egészségügyi jog a nemzetközi jogban

Az egészségügyi jog szabályozási területébe tartozó kérdések szoros kapcsolatban vannak az emberi jogi normákkal, hiszen olyan alapvető emberi jogok, mint az élethez és emberi méltósághoz való jog, a diszkrimináció tilalma, a kínzás, embertelen, kegyetlen, megalázó bánásmód tilalma, a magánszféra és a család védelme, valamint az egészséghez való jog fontos szerephez jutnak az egészségügyi jogi kérdések értelmezése körében is. Így az egészségügyi jog fejlődésére mind az általános emberi jogi egyezmények, mind a regionális egyezmények hatással voltak. Az általános emberi jogi egyezmények körében elsőként említendő az ENSZ közgyűlése által 1948. december 10-én elfogadott Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata, amely ugyan nem nemzetközi szerződés, így nem kikényszeríthető, azonban mégis alapvető befolyást gyakorolt az emberi jogi normák fejlődésére, a nemzetközi szokásjog részének tekinthető. Ez a dokumentum a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányával, valamint a Gazdasági, Szociális és Kulturális Jogok Nemzetközi Egyezségokmányával képezi az alapját a nemzetközi emberi jogi védelmi rendszernek. Közvetlenül egészségügyi jogi tárgyú rendelkezése csak a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányának van, amelynek a 7. cikkelye kimondja – a kínzás, kegyetlen, embertelen, megalázó elbánásnak vagy büntetés tilalmáról szóló rendelkezés keretében -, hogy különösen tilos bárkit szabad hozzájárulása nélkül orvosi vagy tudományos kísérletnek alávetni. Az, hogy a kutatást a kínzással, kegyetlen, embertelen, megalázó elbánással hozza kapcsolatba, illetve annak egy alesetének tekinti, a II. világháborúban a koncentrációs táborokban végzett kísérletekkel kapcsolatos visszaélésekre vezethető vissza.

A regionális emberi jogi dokumentumok közül elsősorban az Európa Tanács emberi jogi tárgyú egyezménye, az Emberi Jogok Európai Egyezménye említendő, amelyet 1950-ben fogadtak el. Ennek az egyezménynek a kiemelt jelentőségét az egyéni jogorvoslat lehetősége adja, az Európai Emberi Jogi Bíróság eljárása bárki által igénybe vehető, akinek az egyezményben foglalt jogait valamely részes állam megsérti. A Bíróság hozott már döntést az életvégi döntések tárgykörében is, erre később még részletesen visszatérünk.

Az Európai Unió Alapjogi Chartája, amelyet 2000-ben Nizzában fogadtak el, szintén kiemelkedő jelentőségű emberi jogi dokumentum. A Charta 2009 decemberében a Lisszaboni Szerződés részeként vált kötelezővé a részes államok számára, létrehozásával az emberi jogok védelme az uniós jog részévé vált. A Charta több egészségügyi tárgyú rendelkezést is tartalmaz. Így általánosságban, nem csak a kutatásokkal kapcsolatban rendelkezik a tájékozott beleegyezés követelményéről, amikor kimondja, hogy az orvostudomány és a biológia területén tiszteletben tartandó a szabad és tájékoztatáson alapuló beleegyezés, amelyet a törvényben megállapított eljárásoknak megfelelően kell megadni. Tiltja továbbá az eugenikai, különösen az egyedkiválasztást célzó gyakorlatot, az emberi test és részei ekként történő, haszonszerzési célú felhasználását, és az emberi lények reprodukciós célú klónozását.

Az Európai Unió jogalkotása az egészségügyi jog számos területére kiterjed. Míg az Európai Gazdasági Közösségnek még csak marginális szerepe volt az egészségügyi jog alakításában, az Európai Unió alapításáról szóló Maastrichti Szerződés ezen a téren jelentős változást hozott.[6] A Maastrichti Szerződés beemelte a Közösség feladatai közé az egészségvédelem magas szintének eléréséhez való hozzájárulást, ekkortól vált követelménnyé, hogy az egészségvédelem minden közösségi politikának részét képezze. Ma a közösségi jog az egészségügyi ellátással kapcsolatos számos területre kiterjed, így az uniós jognak intenzíven szabályozott területe a gyógyszerek gyártása, kis- és nagykereskedelme, a társadalombiztosítási támogatásba történő befogadása, és a vizsgálati készítményekkel történő klinikai vizsgálatok területe, amely az emberen végzett orvostudományi kutatások egyik legjelentősebb szegmense. Ezen túlmenően a közösségi jog kiterjed az emberi eredetű szervek és szövetek, a vér és vérkészítmények magas szintű minőségi és biztonsági előírásainak megállapítására vonatkozó intézkedésekre. A diplomák kölcsönös elismerésére vonatkozó szabályozás alapvetően meghatározza az egészségügy személyi feltételrendszerének alakulását, legújabban pedig a határokon átnyúló egészségügyi ellátásra vonatkozó irányelv kezdi átformálni az egészségügyi ellátórendszer struktúráját.

Az egészségügyi jog területén a legmeghatározóbb nemzetközi egyezmény szintén az Európa Tanács égisze alatt született. A Biomedicina Egyezmény (az Európa Tanácsnak az emberi lény emberi jogainak és méltóságának a biológia és az orvostudomány alkalmazására tekintettel történő védelméről szóló, Oviedóban, 1997. április 4-én kelt Egyezménye: Az emberi jogokról és a biomedicináról szóló Egyezmény) az egészségügyi jog számos területét felöleli. Tekintettel arra, hogy az Egyezmény az Európa Tanács összes tagállama számára nyitva áll a csatlakozásra, olyan szöveget kellett kidolgozni, amelyről széles körben konszenzus van, a szöveg kidolgozása több mint tíz évig tartott, végül az a döntés született, hogy az Egyezmény maga csak a legáltalánosabb alapelveket rögzíti, és kiegészítő jegyzőkönyvek tartalmazzák majd a részletesebb szabályokat.

Az Egyezmény szövegének igen általános megfogalmazása ellenére a 47 tagállam közül végül csak 28 állam ratifikálta a szerződést, 7 állam aláírta, de nem ratifikálta, 12 állam pedig alá sem írta.[7] Így az európai jogfejlődésre, ezen belül az egészségügyi jog fejlődésére is meghatározó jelentőséggel bíró államok nem ratifikálták végül az egyezményt: Ausztria, Egyesült Királyság, Franciaország, Németország, de nem ratifikálták a Benelux államok sem, ahogy Svédország és Olaszország sem, vagy a kelet-európai térségből Lengyelország, Oroszország és Ukrajna.

Magyarország 1999-ben írta alá az Biomedicina Egyezményt, és a 2002. évi VI. törvény hirdetette ki.

A Biomedicina Egyezmény túlnyomórészt általános, kevés normatív tartalommal rendelkező alapelveket rögzít. Így kimondja, hogy az emberi lény érdeke és jóléte (helyesen jólléte) a társadalom vagy a tudomány puszta érdekével szemben mindenkor elsőbbséget élvez, rögzíti, hogy a részes államok megteszik a szükséges intézkedéseket a megfelelő minőségű egészségügyi ellátáshoz való igazságos hozzáférés biztosítása érde-
kében, valamint azt is, hogy minden egészségügyi beavatkozást, beleértve a kutatást is, a vonatkozó szakmai előírások és kötelezettségek tiszteletben tartásával kell végrehajtani.

A konkrétabb tartalmú rendelkezések körében rögzíti a beteg tájékoztatásának és az orvosi beavatkozásba való beleegyezés elvét. Ezzel kapcsolatban kimondja, hogy egészségügyi beavatkozás csak azután hajtható végre, ha abba a beteg (az Egyezmény szóhasználatában az érintett személy) szabadon és tájékozottságon alapuló beleegyezését adta, hogy előtte megfelelő tájékoztatást kell kapnia a beavatkozás céljáról és természetéről, valamint következményeiről és kockázatairól, valamint, hogy a beteg beleegyezését bármikor szabadon visszavonhatja. Tartalmaz rendelkezéseket a beleegyezési képességgel nem rendelkező kiskorú és nagykorú személyek esetén követendő eljárásról (képviselő, hatóság vagy a törvény által kijelölt személy vagy testület előzetes tájékoztatását követően megadott engedélyével lehet végrehajtani beavatkozást, a beleegyezési képességgel nem rendelkező személyt a lehetőséghez képest be kell vonni az engedélyezési eljárásba). Rögzíti, hogy sürgősségi helyzetben, ha a megfelelő beleegyezés nem szerezhető meg, az érintett személy egészsége érdekében minden orvosilag nélkülözhetetlen beavatkozás azonnal végrehajtható. Tartalmaz nagyon általános rendelkezést az előzetes jognyilatkozattal kapcsolatban is, kimondja, hogy az orvosi beavatkozás időpontjában szándéka kinyilvánítására képtelen állapotban lévő beteg beavatkozással kapcsolatos, előzetesen kinyilvánított szándékát figyelembe kell venni. Tartalmaz az egészségügyi adatok védelmével kapcsolatos rendelkezéseket, rögzíti az egyén örökletes genetikai állománya alapján történő hátrányos megkülönböztetésének tilalmát, az emberi génállomány megváltoztatásának tilalmát, kivéve, ha azt megelőzési, kórismézési vagy gyógyítási indokból hajtják végre, és ha annak nem célja a leszármazottak genetikai állományának megváltoztatása. Az Egyezmény kimondja a születendő gyermek nemének megválasztására irányuló eljárások tilalmát, kivéve, ha a cél egy nemhez kötötten öröklődő súlyos betegség elkerülése. Az Egyezmény a tudományos kutatással kapcsolatban a kutatás szabadságának elvét rögzíti, és szabályokat állít fel arra vonatkozóan, hogy orvostudományi kutatás milyen feltételek mellett végezhető általában, és beleegyezési képességgel nem rendelkező kutatási alanyon. Rögzíti, hogy emberi embrió létrehozása kutatás céljából tilos, azonban megfelelő védelem mellett embrión szabad kutatást végezni. Az Egyezmény szabályokat tartalmaz az élő adományozótól történő szerv-, vagy szövetátültetésre vonatkozóan, rögzíti, hogy az emberi test és részei nem képezhetik haszonszerzés forrását.

Az Egyezményhez négy kiegészítő Jegyzőkönyv kapcsolódik. Az emberi lény klónozásának tilalmáról szóló, Kiegészítő Jegyzőkönyvet 1997-ben fogadta el a Miniszterek Tanácsa és 2001-ben lépett hatályba. Az emberi szervek és szövetek transzplantációjáról a Kiegészítő Jegyzőkönyvet 2001-ben fogadták el, és 2006-ban lépett hatályba; az orvostudományi kutatásról szóló Kiegészítő Jegyzőkönyvet 2004-ben fogadták el, és 2007-ben lépett hatályba, az egészségügyi célból végzett genetikai tesztekről végzett Jegyzőkönyvet 2008-ben fogadták el, és még nem lépett hatályba, mert mindösszesen két állam, Moldova és Szlovénia ratifikálta.[8]

Megszámlálhatatlan a nemzetközi szervezetek ajánlásainak a száma az egészségügyi jog területén. Ezek, bár nem kötelezőek a tagállamokra, abból a szempontból mégis jelentőséggel bírnak, hogy rendszerbe szedve rögzítik az alapelveket. Az emberen végzett kutatások kapcsán részletesen szólunk még a Nürnbergi Kódex, a Helsinki Deklaráció és a CIOMS-irányelv jelentőségéről, de említésre érdemesek az UNESCO által kidolgozott dokumentumok is.[9] Ezek közül a legjelentősebb az Emberi Génállomány és az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata, amelyet az UNESCO Közgyűlése 1997-ben fogadott el. A dokumentum elsősorban a genetikai kutatásokra vonatkozóan rögzíti az alapelveket, és a genetikai alapú diszkrimináció tilalmát mondja ki. A Humángenetikai Adatokról szóló Nemzetközi Nyilatkozatot 2003-ban, a Bioetika és az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatát pedig 2005-ben fogadta el az UNESCO közgyűlése. Ez utóbbi szinte az egészségügyi jog teljes spektrumát igyekszik átfogni, az orvostudományhoz és az élettudományokhoz kapcsolódó technológiák által felvetett etikai kérdésekkel foglalkozik, alapelveket rögzítve.

1.2. Egészségügyi jogalkotás Magyarországon

Magyarország speciális helyzetben volt az egészségügyi jogalkotás terén. Nemzetközi összehasonlításban is nagyon korán kezdődött meg az egészségügyi ellátórendszer működésének jogi szabályozása, hiszen már az 1972. évi II. törvény sem előzmények nélkül született meg. Az 1876. évi XIV. törvénycikk számos fontos területet szabályozott: a szorosan vett járványügyi, közegészségügyi kérdéseken kívül például meghatározta az állam, a törvényhatóság és a községek közegészségügyi teendőit, szabályozta az orvosi és a szülésznői gyakorlatot és a kórházak létesítésének és fenntartásának körülményeit. Az orvosi rendtartásról szóló 1959. évi 8. törvényerejű rendelet az orvos–beteg jogviszony számos aspektusára nézve tartalmazott szabályozást, így például rendelkezett arról, hogy a beteget és hozzátartozóját megfelelő módon tájékoztatni kell, a műtétekhez írásbeli beleegyezés szükségeltetik, az orvosi titkot meg kell tartani stb.

Az elmebetegek gyógykezeléséről és gondozásáról 1966. évi 1966. évi 12. törvényerejű rendelet részletes rendelkezéseket tartalmazott – mai kifejezéseket használva – a pszichiátriai betegek kötelező intézeti gyógykezelésével kapcsolatban. Ez a szabályozás tartalmát tekintve hosszú ideig változatlan formában, egészen a kilencvenes évekig hatályban maradt (formailag a törvényerejű rendeletet hatályon kívül helyezték, de rendelkezéseit változatlan formában vette át az 1972. évi II. törvény).

Az 1972. évi II. törvény túllépett a közegészségügy szabályozásán, és szélesebb szabályozási területet fogott át: a közegészségügyi rendelkezéseken az orvos–beteg jogviszony egyes kérdéseit is szabályozta, így tartalmazott például rendelkezést – még ha korlátozottan is – a beteg tájékoztatásának követelményére, illetve a rögzített néhány fontos szabályt a beleegyezéssel, annak dokumentálásával kapcsolatban is.[10]

A rendszerváltást közvetlenül követően elsősorban a gazdasági törvények megalkotására került sor, az egészségügyi jogalkotás lényegében a meglévő törvények rendeletek módosításában merült ki. Ez nem jelenti azt, hogy nem születtek fontos egészségügyi jogszabályok, hiszen ebben az időszakban alakították ki például a háziorvosi praxisok fejkvóta alapú finanszírozását, ami jelentősen átalakította a praxisok tevékenységét, vagy ekkor fogadták el az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról szóló 1991. évi XI. törvényt, de az egészségügyi ellátórendszer működését meghatározó ágazati alaptörvények meghozatalára csak a kilencvenes évek második felében került sor. Nagyjából egy időben folyt az előkészítése és a parlamenti elfogadása az egészségről szóló 1997. évi CLIV. törvénynek (a továbbiakban Eütv.), az egészségügyi és a hozzájuk kapcsolódó személyes adatok védelméről szóló 1997. évi XLVIII. törvénynek, valamint a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvénynek.

Az Eütv. tehát jó néhány évvel a rendszerváltást követően született meg, és a meglévő szabályozási űrt úgy töltötte ki, hogy egyszerre kívánta szabályozni az egészségügyi jog teljes spektrumát, a betegeket megillető jogoktól a közegészségügyön keresztül az egészségügyi ellátórendszer működési elvein és felépítésén, az egészségügyi dolgozók jogain és kötelezettségein át az asszisztált humán reprodukciós eljárásokig. Ezek közül számos területnek korábban nem volt szabályozása (pl. a betegek és az egészségügyi dolgozók jogainak egy része, az asszisztált humán reprodukciós eljárások), vagy ha volt, csak miniszteri rendeleti szinten (pl. emberen végzett orvostudományi kutatás, halottakkal kapcsolatos rendelkezések). A törvény előkészítése kapcsán ezért külföldi, ezen belül döntően tengerentúli szabályozási megoldásokból indultak ki. Mivel a szabályozásnak döntően nem volt előzménye, a megfelelő kodifikációs tapasztalat is szükségszerűen hiányzott.

A törvény előkészítését rendkívül széles körű szakmai egyeztetés előzte meg, az egészségügyi jogalkotás történetében ilyen szervezetten lefolytatott szakmai egyeztetésre talán azóta sem volt példa. Ennek ellenére a törvény mögött nem állt sem széles körű szakmai, sem társadalmi konszenzus. A szakmai konszenzus hiányát jól jelzi például, hogy a szerv-, és szövetátültetés szabályozása miatt (halottból átültetés céljából történő szerveltávolítás esetében a hozzátartozók kötelező megkérdezése az elhunytnak az átültetéssel kapcsolatos vélhető szándékáról) olyan szakmai ellenállás alakult ki, hogy a hatálybalépést követő néhány hónap múlva az Országgyűlés módosította a törvényt, és a hozzátartozók kötelező megkérdezésére vonatkozó rendelkezést hatályon kívül helyezte.

Jegyzet

[1] Capron A. M.:.Why Law and the Life Sciences? Hastings Center Report.1994. 3.43.

[2] re Quinlan, 70 N.J. 10, 355 A.2d 647, 1976.

[3] Cruzan v. Director, Missouri Department of Health 497 U.S. 261 (1990).

[4] Magyarul a két eset részletes bioetikai elemzését l. Kovács J.: A modern orvosi etika alapjai. Medicina. 235-60.

[5] Hyman, D. A. 1990. „How Law Killed Ethics.” Perspectives in Biology and Medicine 34: 134–151.

[6] T. K. Hervey, J. V. McHale: Health Law and the European Union.Cambridge. 2004. 69-106.

[7] Az aláíró és a ratifikáló államok listáját l. itt: http://www.coe.int/t/e/legal_affairs/legal_co-operation/bioethics/texts_and_documents/INF(2007)2%20%C3%A9tat%20sign%20ratif%20r%C3%A9serves.asp#TopOfPage

[8] http://conventions.coe.int

[9] Sándor, J. (ed.): Bioetika az UNESCO-ban. Center for Ethics and Law in Biomedicine, Budapest 2008

[10] Dósa, Á.: Az orvos kártérítési felelőssége. Budapest. 2004. 175–178.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.