dr. Szüdi János

Pedagógus – gyermek – szülő

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2010

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Petr Kral

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Mitták Tünde

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Gyártási főmunkatárs: Kerek Imréné

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 198 0

Jelzőszám: KK-001P0-2077

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén,

továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában

(fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

dr. Szüdi János

Pedagógus – gyermek – szülő

Szerzők:
dr. Szüdi János
Kézirat lezárva:
2010. március 31.

A könyvben felhasznált grafikák Szüdi János György munkái.

© dr. Szüdi János, Budapest, 2010

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2010

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Előszó

Gyermeke fejlődéséért a szülő tartozik felelősséggel. E szülői felelősség a Magyar Köztársaság Alkotmányában jogok és kötelezettségek formájában jelenik meg. Míg ugyanis az Alkotmány 67. § (2) bek. szerint a „szülőket megilleti az a jog, hogy a gyermeküknek adandó nevelést megválasszák”, addig az Alkotmány 70/J. §-a világossá teszi, hogy a „Magyar Köztársaságban a szülők, gondviselők kötelesek kiskorú gyermekük taníttatásáról gondoskodni.” Az Alkotmány rendelkezéseiből megállapítható, hogy az egyes gyermekek életútjának alakulásáért az államot is felelősség terheli. Az állami felelősség a gyermek fejlődéséért megjelenik az Alkotmány 16. §-ában: „A Magyar Köztársaság különös gondot fordít az ifjúság létbiztonságára, oktatására és nevelésére, védelmezi az ifjúság érdekeit.” Az Alkotmányban megfogalmazott szülői kötelezettség teljesítéséhez az államnak meg kell adnia a megfelelő segítséget. A szülői és az állami közös felelősség egyértelműen megfogalmazódik az Alkotmány 67. § (1) bekezdésében: „A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.” Nevezhetjük ezt a jogot a gyermek megfelelő fejlődéshez való jogának.

Az ismertetett rendelkezés meghatározza mind a szülői joggyakorlás, mind az állami gondoskodás és védelem kereteit és célját. Sem a szülő, sem az állam döntése, intézkedése vagy annak elmaradása nem tekinthető jogszerűnek, amennyiben annak következményeként sérül a gyermek megfelelő fejlődéshez való joga.

Az Alkotmány a nevelés és oktatás terén nem részletezi sem a szülői kötelezettség és jogosultság részleteit, sem az állami védelem és gondoskodás kereteit. A legfontosabb elveket azonban rögzíti az Alkotmány 70/F. §-a: „A Magyar Köztársaság biztosítja az állampolgárok számára a művelődéshez való jogot. A Magyar Köztársaság ezt a jogot (…) az ingyenes és kötelező általános iskolával, képességei alapján mindenki számára hozzáférhető közép- és felsőfokú oktatással, továbbá az oktatásban részesülők anyagi támogatásával valósítja meg.”

A gyermeknevelésben a szülői jogok és kötelezettségek messze túlmutatnak az állami szerepvállalás lehetséges terjedelmén. A szülői felelősség és kötelezettség a nevelés terén a gyermek születésekor kezdődik és a nagykorúság elérésével sem ér véget. Az állam szerepe nem szoríthatja háttérbe a szülői felelősséget, ahhoz képest másodlagos, kisegítő jellegű lehet. Nem szerencsés, ha az állam szerepe túllépi azt a határt, amely annak biztosításához szükséges, hogy minden gyermek hozzá tudjon jutni azokhoz az ismeretekhez, amelyek nélkül nehezen képzelhető el a sikeres pályakezdés, a sikeres életút. Az állami szerep nem lehet sem több, sem kevesebb e téren, mint annak meghatározása, mi az a minimum a gyermek nevelése és oktatása terén, amelynek megvalósulásához kikényszeríthető garanciákat kell biztosítania, továbbá ezen túl megadja a segítséget és a választás lehetőségét a szülő részére ahhoz, hogy megtalálja és kiválassza a gyermeke fejlődésének leginkább megfelelő nevelést. Az állami felelősség lényege az ellátó rendszer működéséhez szükséges jogi, közgazdasági, szakmai feltételek megteremtése, amely biztosítja a gyermek megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődését. A szülő gondoskodási kötelezettségének lényege, hogy biztosítsa gyermekének a bekapcsolódását az ellátó rendszerbe, továbbá, hogy segítse eredményes felkészülését.

A család részéről a gyermeknek teljes körű ellátáshoz van joga, amelyet a házasságról, a családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény (a továbbiakban: Csjt.) szülői felügyeletként határoz meg. A szülői felügyelet magában foglalja a kiskorú gyermek gondozásának, nevelésének, vagyona kezelésének, törvényes képviseletének jogát és kötelezettségét. A gondozás és nevelés része a gyermek testi, értelmi és erkölcsi fejlődésének elősegítése. Az Alkotmány 15. §-a szerint „A Magyar Köztársaság védi a házasság és a család intézményét.” Ebből következik, hogy az állami kötelezettség kiterjed arra is, hogy létrejöjjön és működjön az a rendszer, amely segítséget nyújt a családnak a gyermek megfelelő fejlődéséhez való jogának érvényesülésével összefüggő feladatok ellátásához. A család nevelési feladatainak ellátását segítő rendszernek számos eleme van: a családi pótlék, a rendszeres és a rendkívüli gyermekvédelmi kedvezmény, a szociális jellegű támogatások köre.

A közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény (a továbbiakban: közoktatásról szóló törvény; Kt.) rendelkezései határozzák meg pontosan, mit vár el az állam a szülőtől a gyermekének adandó nevelés terén, továbbá, hogy milyen feladatai, kötelezettségei vannak az államnak a gyermek nevelésével összefüggésben. A közoktatásról szóló törvény a gyermek intézményes keretek között történő nevelésének kérdéseivel foglalkozik. S bár nem vitás, hogy a gyermeknek a megfelelő fejlődéshez való joga egységes egészet képez, túlmutat az intézményes nevelés kérdéskörén, az állami szerepvállalás, a szülői kötelezettségek e téren leginkább a közoktatásról szóló törvény rendelkezéseinek a vizsgálata alapján értelmezhetők.

A közoktatás rendszere az ország legnagyobb szolgáltató rendszere: közel tízezer intézménnyel, megközelítően kétszázezer alkalmazottal, mintegy ezermilliárdos költségvetéssel. Működésében ilyen vagy olyan módon szinte mindenki érdekelt: a szülők és gyermekeik, az intézményfenntartók, az intézmények dolgozói. Az érdekek közösek: hatékonyan, törvényesen, szakszerűen működő közoktatást szeretne mindenki. Azt lehetne gondolni ezért, hogy a közoktatás szervezésénél nem lehetnek gondok, mindenki „teszi” a dolgát és a közös cél általában megvalósul. Sajnos, a gyakorlat sok esetben nem igazolja ezt a feltételezést. A közös érdekek mellett nem feltétlenül találkoznak a fenntartók és az intézmények érdekei, a szülők és a pedagógusok elvárásai. Korántsem biztos, hogy minden szereplő helyesen értékeli feladatait.

Az Alkotmány alapján az emberi jogok mindenkit megilletnek. A gyermekeket is megilletik az alapjogok, s mint mindenki más, azokkal a feltételekkel gyakorolhatja azokat, amelyeket az egyes jogterületek előírnak. Ahol a törvények nem szabályozzák a kiskorúak és a fiatalok joggyakorlását, ott esetről esetre kell meghatározni, hogy a gyermek mely alapjogot milyen vonatkozásban gyakorolhatja maga, illetve, hogy ki gyakorolhatja nevében és érdekében az adott alapjogot. A gyermek alapjoggyakorlásának lehetősége a joggyakorlás következményeit átfogó döntési képesség kibontakoztatásával együtt, a növekvő korral egyre szélesebb lesz.

A gyermek megfelelő fejlődéshez való joga megköveteli, hogy a család minden tőle telhetőt megtegyen fejlődéséért, továbbá, hogy meghatározott életkor elérésétől kezdve biztosítsák részére az intézményes nevelésben való részvétel lehetőségét. Az állami kötelezettség e területen magában foglalja annak figyelemmel kísérését, hogy a gyermek részére a család, illetve a szülő biztosította-e az intézményes nevelésbe történő bekapcsolódás lehetőségét, adott esetben a szülővel szemben a gyermek érdekében fellépjen. További kötelezettség az állam részéről, hogy a család részére a szükséges segítséget megadja a gyermek neveléséhez.

Az e kötetben található – egymáshoz kapcsolódó, de egymástól független – írások célja annak bemutatása, hogy a közoktatás szereplőinek, a közoktatás rendszere szolgáltatásait igénybe vevőknek milyen jogaik és kötelezettségeik vannak. Ezek az írások talán segítséget nyújtanak annak megvalósításához, hogy minden gyermek hozzájusson azokhoz a szolgáltatásokhoz, amelyek biztosítják személyisége kibontakozását, megfelelő fejlődését. Egy-egy témával több írás is foglalkozik, más-más szempontból feldolgozva azt, illetve különböző oldalról megvizsgálva, elemezve egy-egy kérdéskört.

Nem titkolt célja a kötetnek, hogy a közoktatás rendszerének működését meghatározó jogszabályok tartalmát a gyermeki jogok oldaláról közelítse meg. A közoktatás lényege a gyermek felkészítése a sikeres életkezdésre, egészen pontosan olyan biztos alapokhoz juttatása, amelyekre egész életén át támaszkodhat. Ehhez minden gyermeknek joga van, függetlenül attól, hogy milyen családi háttérrel rendelkezik, milyen képességek birtokában van, hol él. Az ebben való közreműködés kötelessége mindenkinek, aki bármilyen formában szerepet vállal a közoktatás feladatainak megoldásában.

Budapest, 2010. március 16.

dr. Szüdi János

Rövidítések jegyzéke

Alkotmány

a Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. törvény

Avt.

a személyes adatok védelméről és a közérdekű adatok nyilvánosságáról szóló 1992. évi LXIII. törvény

Csjt.

a házasságról, a családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény

Ebt.

az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról szóló 2003. évi CXXV. törvény

Eütv.

az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény

Gyermekjogi Egyezmény

a Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény (kihirdette az 1991. évi LXIV. törvény)

Gyvt.

a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény

Ket.

a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény

Kjt.

a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény

Kt.

a közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény

Kt. vhr.

a közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény végrehajtásáról rendelkező 20/1997. (II. 13.) Korm. rendelet

Lvt.

a lelkiismereti és vallásszabadságról, valamint az egyházakról szóló 1990. évi IV. törvény

Mt.

a Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény

NAT rendelet

a Nemzeti alaptanterv kiadásáról, bevezetéséről és alkalmazásáról szóló 243/2003. (XII. 17.) Korm. rendelet

Nekt.

a nemzeti és etnikai kisebbségek jogairól szóló 1993. évi LXXVII. törvény

Nevir.

a nevelési-oktatási intézmények működéséről szóló 11/1994. (VI. 8.) MKM rendelet

OKJ rendelet

az Országos Képzési Jegyzékről és az Országos Képzési Jegyzékbe történő felvétel és törlés eljárási rendjéről szóló 1/2006. (II. 17.) OM rendelet

Ötv.

a helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény

Ped. rendelet

a pedagógus-továbbképzésről, a pedagógus-szakvizsgáról, valamint a továbbképzésben részt vevők juttatásairól és kedvezményeiről szóló 277/1997. (XII. 22.) Korm. rendelet

Pp.

a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény

Ptk.

a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény

Szht.

a szakképzési hozzájárulásról és a képzés fejlesztésének támogatásáról szóló 2003. évi LXXXVI. törvény

Szt.

a szakképzésről szóló 1993. évi LXXVI. törvény

Tpr.

a tankönyvpiac rendjéről szóló 2001. évi XXXVII. törvény

vizsgaszabályzat

az érettségi vizsga vizsgaszabályzatának kiadásáról szóló 100/1997. (VI. 13.) Korm. rendelet

Első rész

A gyermek mindenek felett álló érdeke

A gyermek mindenek felett álló érdeke a magyar jogrendszerben

Egy alapelv jelentősége

A döntéshozatal keretei

A törvényekben megfogalmazott alapelvek minden esetben hivatkozási alapot szolgáltatnak valamely vitás kérdés eldöntéséhez abban az esetben, ha konkrét, meghatározott ügy tekintetében egyébként konkrét jogszabálysértésre, meghatározott jogszabályi helyre az érdekelt nem tud hivatkozni. A törvényekben megfogalmazott alapelv megsértése semmivel nem kisebb súlyú törvénysértés, mint egy meghatározott, konkrét törvényhely megsértése. Ezért kiemelkedő fontossággal bírnak a közoktatásról szóló törvénynek azok a rendelkezései, amelyek meghatározzák a gyermekek ügyeiben való döntéshozatal kereteit: „a közoktatás szervezésében, irányításában, működésében, feladatainak végrehajtásában közreműködők döntéseik, intézkedéseik meghozatalakor a gyermek mindenek felett álló érdekét veszik figyelembe”. [Kt. 4. § (7) bek.]

A kötelezettek köre

Ez a követelmény mindenkivel szemben hatályos, aki bármilyen döntésével, intézkedésével befolyásolni tudja a közoktatás rendszerének működését, ennek összefüggésében mindazokat a szolgáltatásokat, amelyeket a közoktatás rendszere nyújt. „A gyermek mindenek felett álló érdeke” érvényesítésének alapja a Magyar Köztársaság által aláírt és az 1991. évi LXIV. törvényben kihirdetett nemzetközi szerződés, a Gyermek jogairól szóló egyezmény (a továbbiakban: Gyermekjogi Egyezmény). Az Egyezmény Harmadik cikk 1. pontjában meghatározottak szerint a „szociális védelem köz- és magánintézményei, a bíróságok, a közigazgatási hatóságok és a törvényhozó szervek minden, a gyermeket érintő döntésükben a gyermek mindenek felett álló érdekét veszik figyelembe elsősorban.”

A szervezési, irányítási, működtetési feladatok végrehajtásában közreműködők köre magában foglalja mindazokat a szervezeteket és személyeket, akik, illetve amelyek bármilyen módon és formában döntésre, intézkedésre jogosultak a közoktatás-szolgáltatás szervezése, a gyermekek, tanulók ügyeinek intézése során. Ez a kötelezettség független attól, hogy a döntések, intézkedések meghozatala milyen alkalommal, milyen okból, milyen indokkal történik, továbbá, hogy milyen formában, milyen alakban jelenik meg, valamint, hogy milyen terjedelemben érinti azt az adott döntés.

A közoktatásról szóló törvény VI. fejezete alapján lehet meghatározni a közoktatás szervezésében és irányításában közreműködők körét. A közoktatásról szóló törvény rendelkezései alapján terheli-e kötelezettség

– az ágazati irányítást ellátó oktatásért felelős minisztert,

– a közoktatás szabályozási feladataiban jelentős szerepet játszó Kormányt,

– a közfeladatok megszervezése terén feladatellátási kötelezettséggel rendelkező helyi önkormányzatokat,

– a közoktatási intézmények működését meghatározó intézményfenntartókat,

– a közoktatási intézmények valamennyi vezetőjét, valamennyi dolgozóját.

A jogsértő magatartás

Az említett alapelv alkalmazásakor a legszélesebben értelmezhető felfogásból kell kiindulni. A közoktatásról szóló törvény „döntések, intézkedések meghozataláról szól”, azonban e szabályozás alapelvi jelentőségére utalva, valamely döntés vagy intézkedés meghozatalának elmulasztásával is sérteni lehet „a gyermek mindenek felett álló érdekét”. A mulasztás, a döntéshozatal elhúzása éppen olyan súlyos sérelemmel járhat, mint a rossz döntés, rossz intézkedés meghozatala.

A közoktatásról szóló törvény értelmezi azt is, hogy mit kell a gyermek mindenek felett álló érdekének tekinteni a döntések, intézkedések meghozatalakor: a gyermek mindenek felett álló érdeke különösen, hogy

– a közoktatásról szóló törvényben meghatározott szolgáltatásokat megfelelő színvonalon biztosítsák részére oly módon, hogy annak igénybevétele ne jelentsen számára aránytalan terhet,

– a közoktatásról szóló törvényben meghatározottak szerint minden segítséget megkapjon képessége, tehetsége kibontakoztatásához, személyisége fejlesztéséhez, ismeretei folyamatos korszerűsítéséhez,

– ügyeiben méltányosan, humánusan, valamennyi tényező figyelembevételével, a többi gyermek, tanuló érdekeinek mérlegelésével, a rendelkezésre álló lehetőségek közül számára legkedvezőbbet választva döntsenek. A törvényi megfogalmazás nem tekinthető lezártnak, úgynevezett taxációnak: „A közoktatásban a gyermek mindenek felett álló érdeke különösen” megfogalmazás világossá teszi, hogy a szervezésben, irányításban, működtetésben, feladatok végrehajtásában közreműködők nem csupán a példálózó jelleggel megfogalmazott körben kötelesek mérlegelni. Minden egyes ügyben, minden egyes eljárás során, minden egyes intézkedésnél külön-külön mérlegelés tárgya kell hogy legyen, szolgálja-e az a gyermek mindenek felett álló érdekét.

A közoktatás intézményeinek részvétele a gyermekvédelemben

Mielőtt a közoktatásról szóló törvény rendelkezéseinek részletes elemzése megtörténne, érdemes kitekinteni, hogy a Gyermekjogi Egyezményben megfogalmazott általános kötelem milyen formában jelenik meg a magyar jogrendszerben. A gyermekek jogainak védelmében és érvényesítésében kiemelkedő szerepet játszó, a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (a továbbiakban: gyermekek védelméről szóló törvény; Gyvt.) alapelvei között a következő rendelkezés található: „A gyermekek védelmét ellátó helyi önkormányzatok, gyámhivatalok, bíróságok, rendőrség, ügyészség, pártfogó felügyelői szolgálat, más szervezetek és személyek e törvény alkalmazása során a gyermek mindenek felett álló érdekét figyelembe véve, törvényben elismert jogait biztosítva járnak el.” Ez az alapelv 2003-ban épült be a gyermekek védelméről szóló törvénybe. Az általános elvárás megfogalmazása mellett ez a törvény nem vállalkozik annak értelmezésére, hogy milyen módon kell megvalósítania a törvényben meghatározott feladatok végrehajtásában közreműködő szervezeteknek az említett alapelvet. A „más szervezetek és személyek” közé tartoznak a közoktatási intézmények is [Gyvt. 17. § (1) bek. c) pont]. A gyermekvédelmi rendszerhez kapcsolódó feladatot látnak el a közoktatási intézmények, elsősorban a nevelési-oktatási intézmények, a nevelési tanácsadók. Az óvodák, iskolák és kollégiumok részt vesznek a gyermek- és ifjúságvédelemmel kapcsolatos feladatok ellátásában, a gyermek és tanuló fejlődését veszélyeztető okok feltárásában. [Kt. 41. § (6) bek.]

Az Alkotmánybíróság fogalomértelmezése

Érdemes az Alkotmánybíróság konkrét ügyben hozott döntésének indokolását megismerni. A jogeset a gyermek családi jogállásával kapcsolatosan keletkezett, és ily módon nehezen lenne összehozható akár a közoktatással, akár a gyermekvédelemmel. Mégis iránymutató a tekintetben, hogy konkrét ügy kapcsán, olyan esetben, amikor pontos jogszabályhelyre nehéz lenne hivatkozni, az Alkotmánybíróság milyen tágan értelmezte a gyermek „mindenek felett álló érdekét”. A határozat indokolása a következőképpen szól: „Ha a törvény szövegezése nem is teljesen, de a rendelkezéseinek lényeges tartalmát tekintve biztosítja a családon belül – ha kell a szülők jogaihoz képest akár „pozitív diszkriminációval” is – a gyermek jogainak érvényesülését, a speciális fejlettségi fokon lévő ember – a gyermek – számára alapvető és speciális jogainak gyakorlását. Ha a szülő érdekének, jogainak korlátozására sor kerül, az a gyermek érdekében történhet. Vagyis a gyermek számára előnyös megkülönböztetést jelent a szülővel szemben. Ez a pozitív diszkrimináció jelenti a speciális helyzetben lévő gyermek esélyeinek garanciáit ahhoz, hogy életben maradjon, felnőtté válhasson, maga legyen képes emberi, polgári és politikai jogai tényleges gyakorlására. Ez a gyermek „mindenek felett álló érdeke”. Ez az iránymutatás gyakorlati eligazítást jelent a közoktatás feladatrendszerében közreműködők részére is. [995/B/1990. ABH]

A megfelelő szintű szolgáltatáshoz való jog

A szolgáltatáshoz való hozzáférés joga

A közoktatásról szóló törvény rendelkezései szerint a gyermek mindenek felett álló érdeke különösen, hogy a törvényben meghatározott szolgáltatásokat, megfelelő színvonalon biztosítsák részére, olyan módon, hogy annak igénybevétele ne jelentsen számára aránytalan terhet.

A szolgáltatásokhoz való hozzáférés számos döntési, szervezési feladatot igényel. A közoktatásról szóló törvény rendelkezései alapján minden gyermeknek és minden tanulónak jogában áll igénybe venni minden olyan közoktatásszolgáltatást, amely személyiségének fejlődéséhez, tehetségének kibontakoztatásához indokolt és szükséges. Ez a jogosultság mindenkit megillet, függetlenül attól, hogy milyen településen él.

Az önkormányzati felelősség

A szolgáltatáshoz való hozzájutás megszervezése önkormányzati feladatellátási kötelezettségként jelenik meg a közoktatásról szóló törvényben (Kt. 85–90. §). A közoktatásról szóló törvény legfontosabb feladatként azt a követelményt fogalmazza meg, hogy az intézményes nevelésben való részvétel feltételeit – óvodai nevelés, általános iskolai nevelés és oktatás – a lakóhely szerint illetékes önkormányzat biztosítsa. E gondoskodási kötelezettség az önkormányzat oldaláról vizsgálva azt jelenti, hogy nem a szülő feladata olyan óvodát, olyan iskolát találnia, amely gyermekét befogadja. A lakóhely, ennek hiányában a tartózkodási hely szerint illetékes önkormányzatnak kell gondoskodnia arról, hogy rendelkezésre álljon az a nevelési-oktatási intézmény, amelyik nem tagadhatja meg a gyermek felvételét.

A Legfelsőbb Bíróság mutatott rá arra, hogy az önkormányzat nem mentesül a feladat-ellátási kötelezettsége alól, akkor sem, ha nem tart fenn intézményt. Konkrét ügyben hozott döntésének indokolása szerint a települések önkormányzatai kötelesek gondoskodni az óvodai nevelésről, az általános iskolai oktatásról és nevelésről. A jogszabály azonban arról nem rendelkezik, hogy a községben lakó gyermekekről történő ilyen gondoskodás kizárólagosan a településen belül történhet. Ebből következik, hogy az önkormányzatoknak a kötelezettsége akkor is fennáll, ha a területén óvodát és iskolát nem működtet, ennélfogva a területéről a gyermekek más települések intézményeibe járnak. Ez esetben a gondoskodás a másik település által fenntartott intézmény működéséhez való hozzájárulásban mutatkozik meg. Ezért a küldő és a fogadó önkormányzatok között keletkezik a jogviszony (Ptk. 198. §), amit a szerződésekre vonatkozó jogszabályok – így a Ptk. 201. § (1) bek. – alapján kell elbírálni. [BH1997. 405.]

Az ellátórendszer kialakításának elvei

A „gyermek mindenek felett álló érdekének” elvét a helyi önkormányzat nem hagyhatja figyelmen kívül akkor sem, amikor az intézményrendszeréről hoz döntést. A közoktatásról szóló törvény meghatározza azokat az eljárási szabályokat, amelyek megtartásával fel kell tárnia a helyi önkormányzatnak azt, hogy döntése összhangban áll-e a közoktatásról szóló törvényben meghatározott alapelvekkel [Kt. 88. § (6) bek.]. A helyi önkormányzat intézményt, illetve egyes szolgáltatás ellátását – részben vagy egészben – akkor szüntethet meg, közoktatási intézményét akkor szervezheti át, ha az adott tevékenységről, szolgáltatásról továbbra is megfelelő színvonalon gondoskodik oly módon, hogy annak igénybevétele a gyermeknek, tanulónak, szülőnek nem jelent aránytalan terhet. Aránytalan teher akkor hárul a szülőre, illetve gyermekére, ha az óvodai nevelést, iskolai nevelést és oktatást a korábbiakhoz képest lényegesen nehezebb körülmények között vagy jelentős költségnövekedés mellett lehet igénybe venni, figyelembe véve a gyermek, tanuló életkorát, sajátos nevelési igényét. [Kt. 121. § (1) bek. 3. pont.]

A helyi önkormányzat feladatellátási kötelezettségének teljesítéséről szabadon dönthet az említett korlátok keretei között. Intézményrendszerének kialakításánál számos szempontot kell mérlegelnie, így a gyermeklétszám alakulását, a meglévő intézmények gazdaságos üzemeltetését. A mérlegelést igénylő kérdések egybevetése és valamennyi tényező figyelembevétele alapján sem hozhat azonban a helyi önkormányzat olyan döntést, amellyel sérülne a gyermek mindenek felett álló érdeke. Így például a város központjától távol élő gyermekek, tanulók ellátását szolgáló külterületi iskolák, óvodák felszámolása anélkül, hogy az ott élők utaztatását az önkormányzat ne oldaná meg, azzal a következménnyel járhat, hogy sérülhet az érdekeltek törvényben meghatározott jogosítványa.

Nyilvánvalóan az intézményszervezési kérdésekben való döntésnek csupán az egyik oldala annak mérlegelése, hogy meghatározott feladatellátási hely, önálló óvoda, iskola vagy tagintézményként működő óvoda, iskola fenntartása indokolt-e vagy sem. Másik igen fontos szempont, hogy adott körülmények között megoldható-e a szolgáltatások megfelelő színvonalon történő biztosítása. E kérdés mérlegelésénél nemcsak a meglévő vagy hiányzó tárgyi feltételeket kell mérlegelni (tantermek, tornaterem, könyvtár hiánya, felszerelések, eszközök megléte, hiánya), hanem az oktatásszervezés lehetőségét, a pedagógusellátottságot is. Mérlegelés tárgya kell, hogy legyen például az is, mi szolgálja jobban a tanulók érdekét, a helyben történő összevont osztályok keretében biztosított tanulás vagy a távolabb, esetleg más településen működő iskolában biztosítható külön-külön évfolyamonként szervezett tanítás.

A pedagógiai szakszolgálathoz való hozzáférés joga

A gyermeknek és a tanulónak nemcsak ahhoz van joga, hogy óvodába, illetve iskolába járjon, hanem ahhoz is, hogy igénybe vegye azokat a szolgáltatásokat, amelyeket a pedagógiai szakszolgálat intézményei nyújtanak. A korai fejlesztés és gondozás, a nevelési tanácsadás, a logopédiai ellátás, a továbbtanulási, pályaválasztási tanácsadás, a konduktív pedagógiai ellátás, a sajátos nevelési igényhez igazodó oktatás minden településen való megszervezése nem valósítható meg. A fővárosi és a megyei önkormányzatok felelőssége, hogy az illetékességi területükön lévő valamennyi település valamennyi gyermeke, valamennyi tanulója hozzájusson ezekhez a szolgáltatásokhoz.

A gyermekek és tanulók e szolgáltatások igénybevételére jogosultak függetlenül attól, hogy milyen fenntartású óvodába, iskolába járnak. Az alapítvány, a gazdálkodó szervezet, az egyházi jogi személy által fenntartott óvodák és iskolák tanulói ugyanúgy jogosultak igénybe venni az önkormányzati nevelési tanácsadó, pályaválasztási tanácsadó stb. szolgáltatásait, mint a helyi önkormányzati intézményekbe járó gyermekek és tanulók.

Az intézményfenntartó helyi önkormányzatok a fővárosi, megyei fejlesztési tervben meghatározottak szerint kötelesek részt venni az említett szolgáltatások ingyenes biztosításában. A fővárosi, megyei fejlesztési tervben kell meghatározni, hogy meghatározott településen élő gyermek, tanuló hol juthat hozzá a pedagógiai szakszolgálat által nyújtott szolgáltatásokhoz.

Az intézményi felelősség a megfelelő színvonalú oktatásért

A közoktatásról szóló törvényben meghatározott szolgáltatások megfelelő színvonalon történő biztosítása nem csak önkormányzati szolgáltatásszervezést jelent. A különböző intézményekbe felvett gyermekek, tanulók megfelelő színvonalon való ellátása az őket fogadó intézmények kötelezettsége. A közoktatásról szóló törvény nem tesz különbséget az egyes intézmények között. Ennek megfelelően minden, a gyermekkel, tanulóval kapcsolatba kerülő közoktatási intézménynek kötelezettsége, hogy az általa nyújtott szolgáltatásokat a jogszabályoknak, a szakmai szokásoknak megfelelően biztosítsa. A szolgáltatások megfelelő színvonalon történő biztosításának értelmezése nem egyszerű dolog, mivel ehhez a jogszabályok nem nyújtanak egyértelmű segítséget. A nevelő- és oktatómunka színvonala a minőségbiztosítás rendszerében ismerhető meg.

Annak a kérdésnek az eldöntéséhez – ha ez szükségessé válik –, hogy adott intézmény működése megfelel-e az általános gyakorlatnak, az intézmény minőségirányítási programja nyújthat segítséget. A közoktatásról szóló törvény alapján valamennyi közoktatási intézménynek rendelkeznie kell intézményi minőségirányítási programmal. Valamennyi közoktatási intézménynek ki kell alakítani a minőségpolitikáját feladatai hatékony, törvényes és szakszerű végrehajtásának folyamatos javítása és fejlesztése céljából. A minőségpolitika végrehajtásához működtetnie kell a minőségfejlesztési rendszert. A közoktatási intézmény – feladatai hatékony, törvényes és szakszerű végrehajtásának folyamatos javítása, fejlesztése céljából – meghatározza minőségpolitikáját. A minőségpolitika végrehajtása érdekében építi ki és működteti a közoktatási intézmény a minőségfejlesztési rendszerét. A minőségirányítási program végrehajtása során figyelembe kell venni az országos mérés és értékelés eredményeit. A nevelőtestület a szülői szervezet (közösség) véleményének kikérésével évente értékeli az intézményi minőségirányítási program végrehajtását, az országos mérés, értékelés eredményeit, figyelembe véve a tanulók egyéni fejlődését és az egyes osztályok teljesítményét. Az értékelés alapján meg kell határozni azokat az intézkedéseket, amelyek biztosítják, hogy a közoktatási intézmény szakmai célkitűzései és az intézmény működése folyamatosan közeledjenek egymáshoz. [Kt. 40. § (11)–(12) bek.]

A közoktatásról szóló törvény szerint a minőségirányítás az a tevékenység, amelynek során a közoktatási intézmény folyamatosan biztosítja a szakmai célkitűzések és az intézmény működésének egymáshoz való közelítését a tanulók, a szülők, a pedagógusok, valamint a fenntartók, továbbá a munkaerő-piaci igények kielégítése céljából. [Kt. 121. § (1) bek. 23. pont.]

A közoktatási intézmény megfelelő színvonalú működése és működtetése nem feltétlenül jelenti azt, hogy egy adott gyermek, egy adott tanuló esetében is megvalósul az az elvárás, hogy az adott intézményben megfelelő színvonalon biztosították részére a szolgáltatásokat. Ennek a kérdésnek a mérlegelése és tisztázása már valóban kötődik az érintett gyermekkel, tanulóval foglalkozó pedagógusok és más alkalmazottak munkateljesítményéhez, amelynek megítélése és mérlegelése fontos munkáltatói feladat.

A képesség, tehetség kibontakoztatásához való jog

Az egyéni törődéshez való jog

A közoktatásban „a gyermek mindenek felett álló érdeke” különösen, hogy minden segítséget megkapjon képessége, tehetsége kibontakoztatásához, személyisége fejlesztéséhez, ismeretei folyamatos korszerűsítéséhez. Ennek az elvnek az érvényesülése szorosan kapcsolódik az előzőekben ismertetett elváráshoz, hiszen valamely szolgáltatás „megfelelősége” akkor állapítható meg, ha az az érintett oldaláról vizsgálva biztosítja az egyéni adottságának megfelelő fejlődést. Ez az elvárás megkívánja a gyermekkel, tanulóval való egyéni törődést, a személyre szóló felkészítés lehetőségének a biztosítását, a nevelés, a tanítás, a veszélyhelyzet megelőzésével kapcsolatos tevékenység „egyénre szabását”.

A hátránycsökkentés kötelezettsége

A képesség-, a tehetségkibontakoztatás, a személyiségfejlesztés magában foglalja szükség esetén a hozott, az öröklött, a családi helyzetből származó, a gyermek, tanuló hozzáállásából eredő mindennemű hátrány megszüntetésének, csökkentésének, felszámolásának igényét. Ez a feladat értelemszerűen nemcsak a nevelési-oktatási intézményekre ró kötelezettséget, hanem a pedagógiai szakszolgálat intézményeire is. A nevelési tanácsadásnak, a szakértői és rehabilitációs bizottságnak – szükség esetén – a szakértői vélemény pontos és alapos elkészítésével kell meghatároznia az óvoda, illetve az iskola nevelőtestülete, ezen belül a gyermekkel, tanulóval foglalkozó pedagógus részére azokat a többletfeladatokat, amelyek az adott gyermek, tanuló fejlődéséhez szükségesek.

A hátránycsökkentést célzó rendelkezések

E követelmény megvalósulása igényli a gyermekkel, tanulóval foglalkozó intézmények szoros együttműködését, illetőleg a pedagógusok és a szülők szoros kapcsolatát. A közoktatásról szóló törvény számos rendelkezése szolgálja e cél megvalósítását. A törvény a jogok és kötelezettségek körének meghatározásával teremt jogi lehetőségeket az egyéni törődés, az esélyteremtés, a hátránycsökkentés céljainak, feladatainak megvalósításához.

– A tankötelezettség kezdete és befejező időpontja igazodik a gyermek, tanuló igényeihez. A tankötelezettség a gyermek hatodik életévében, illetve nyolcadik életévében kezdődik, attól függően, hogy elérte-e az iskolába lépéshez szükséges fejlettséget. A tankötelezettség megkezdésének időpontjában az óvoda nevelőtestületének, a nevelési tanácsadónak jelentős szerepe van, hiszen az általuk készített szakértői vélemény mérlegelésével dönt az iskola igazgatója abban a kérdésben, hogy a gyermek elérte-e az iskolába lépéshez szükséges fejlettséget. A tankötelezettség a szakértői és rehabilitációs szakvélemény alapján két évvel meghosszabbítható. [Kt. 6. § (2)–(4) bek.]

– A gyermeknek, tanulónak joga, hogy képességeinek, érdeklődésének, adottságainak megfelelő nevelésben és oktatásban részesüljön. [Kt. 10. § (3) bek. a) pont.]

– A gyermeknek, tanulónak joga, hogy állapotának, személyes adottságának megfelelő megkülönböztetett ellátásban, különleges gondozásban, rehabilitációs célú ellátásban részesüljön, és életkorától függetlenül a pedagógiai szakszolgálat intézményéhez forduljon segítségért. [Kt. 10. § (3) bek. f) pont.]

– A tanuló joga, hogy válasszon a választható tantárgyak, foglalkozások között. [Kt. 11. § (1) bek. b) pont.]

– A tanuló joga, hogy tanulmányai során a pedagógiai programban és az érettségi vizsgaszabályzatban meghatározott keretek között megválassza azokat a tantárgyakat, amelyeket tanulni kíván, valamint ha erre lehetősége van, megválassza a tantárgyakat tanító pedagógust. [Kt. 11. § (1) bek. k) pont.]

– A szülő joga, hogy gyermeke fejlődéséről, magaviseletéről, tanulmányi előmeneteléről rendszeresen részletes és érdemi tájékoztatást, neveléséhez tanácsokat, segítséget kapjon. [Kt. 14. § (1) bek. b) pont.]

– A szülő kötelessége, hogy gondoskodjon gyermeke testi, értelmi, érzelmi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges feltételekről. [Kt. 14. § (2) bek. a) pont.]

– A szülő kötelessége, hogy figyelemmel kísérje gyermeke fejlődését, tanulmányi előmenetelét, gondoskodjék arról, hogy gyermeke teljesítse kötelességeit, és megadjon minden tőle elvárható segítséget. [Kt. 14. § (2) bek. c) pont.]

– A szülő kötelessége, hogy rendszeresen kapcsolatot tartson a gyermekével foglalkozó pedagógusokkal, és részükre a szükséges tájékoztatást megadja. [Kt. 14. § (2) bek. d) pont.]

– A pedagógus kötelessége, hogy nevelő- és oktató tevékenysége keretében gondoskodjon a gyermek, tanuló erkölcsi védelméről, személyiségének fejlődéséről. [Kt. 19. § (7) bek. a) pont.]

– A pedagógus kötelessége, hogy nevelő- és oktató tevékenysége során figyelembe vegye a gyermek, tanuló egyéni képességét, tehetségét, fejlődésének ütemét, szociokulturális helyzetét és fejlettségét, sajátos nevelési igényét, segítse a gyermek, tanuló képességének, tehetségének kibontakoztatását, illetve a bármilyen oknál fogva hátrányos helyzetben lévő gyermek, tanuló felzárkózását tanulótársaihoz. [Kt. 19. § (7) bek. b) pont.]

– A pedagógus kötelessége, hogy a szülőket gyermekük nevelésével és oktatásával, illetve fejlődésével kapcsolatosan rendszeresen tájékoztassa, a szülőt figyelmeztesse, ha gyermeke fejlődésének elősegítése érdekében intézkedést tart szükségesnek. [Kt. 19. § (7) bek. f) pont.]

– A közoktatásról szóló törvény szerint a sajátos nevelési igényű gyermeknek, tanulónak joga, hogy különleges gondozás keretében állapotának megfelelő pedagógiai, gyógypedagógiai, konduktív pedagógiai ellátásában részesüljön. [Kt. 30. § (1) bek.]

– A pedagógus nevelőmunkáját pedagógiai szakszolgálat segíti. (Kt. 34. §)

– A nevelési-oktatási intézménynek gondoskodnia kell a rá bízott gyermek, tanuló felügyeletéről, a nevelés és oktatás egészséges és biztonságos feltételeinek megteremtéséről, a tanuló- és gyermekbaleseteket előidéző okok feltárásáról és megszüntetéséről. [Kt. 41. § (5) bek.]

– A nevelési-oktatási intézmény ellátja a tehetségkutatással és tehetséggondozással, a korai tanulási, beilleszkedési nehézségek korrekciójával, a hátrányos helyzetű gyermekek felzárkóztatásával, valamint a gyermek- és ifjúságvédelemmel kapcsolatos feladatokat. Felderíti a gyermekek és tanulók fejlődését veszélyeztető okokat, és pedagógiai eszközökkel törekszik a káros hatások megelőzésére, illetőleg ellensúlyozására. [Kt. 41. § (6) bek.]

– Az óvodai nevelési program tartalmazza azokat a nevelési feladatokat, tevékenységeket, amelyek biztosítják a gyermek személyiségének fejlődését, a szociálisan hátrányos helyzetű gyermekek differenciált fejlesztését, fejlődésének segítését, a gyermek- és ifjúságvédelemmel összefüggő pedagógiai tevékenységet a szülő, a gyermek, a pedagógus együttműködésének formáit, továbbfejlesztésének lehetőségeit. (Kt. 47. §)

– Az iskola pedagógiai programja tartalmazza a személyiségfejlesztéssel kapcsolatos pedagógiai feladatokat, a beilleszkedési, magatartási nehézséggel összefüggő pedagógiai tevékenységet, a tehetség, képesség kibontakoztatását segítő tevékenységet, a gyermek- és ifjúságvédelemmel kapcsolatos feladatokat, a szülő, tanuló és iskola, az iskola és a kollégium pedagógusainak együttműködését, azok formáit és továbbfejlesztésének lehetőségeit. [Kt. 48. § (1) bek.]

– A kollégium pedagógiai programja tartalmazza a tanulók fejlődését, tehetséggondozását, felzárkóztatását, pályaválasztását elősegítő tevékenység elveit, a hátrányos helyzetű tanulóknak szervezett felzárkóztató, tehetséggondozó, társadalmi beilleszkedést segítő foglalkozások tervét, a gyermek- és ifjúságvédelemmel összefüggő tevékenységet, az iskolával, a szülővel való kapcsolattartás és együttműködés formáit. [Kt. 49. § (2) bek.]

– Az első–harmadik évfolyamon, valamint a negyedik évfolyamon félévkor szöveges minősítéssel kell kifejezni, hogy a tanuló kiválóan, jól vagy megfelelően teljesített, illetve felzárkóztatásra szorul. Ha a tanuló felzárkóztatásra szorul minősítést kap, az iskolának a szülő bevonásával értékelnie kell a tanuló teljesítményét, fel kell tárni a tanuló fejlődését, haladását akadályozó tényezőket, és javaslatot kell tenni azok megszüntetéséhez szükséges intézkedésekre. [Kt. 70. § (3) bek.]

– Az első évfolyamra felvett tanulót, ha egyéni adottsága, fejlettsége szükségessé teszi, a nevelési tanácsadó vagy a szakértői és rehabilitációs bizottság véleménye alapján mentesíteni kell az értékelés és minősítés alól, vagy a részére egyéni adottságához, fejlettségéhez igazodó továbbhaladást kell biztosítani. Ha a tanulót mentesítették az értékelés és minősítés alól, az első évfolyamot előkészítő évfolyamként végzi és fejezi be, melynek keretei között játékos felkészítés keretében felkészül az iskolai követelmények teljesítésére. Egyéni továbbhaladás esetén az iskola által meghatározottak szerint az átlagos tanulmányi előrehaladási ütemtől eltérően sajátíthatja el a megkívánt követelményeket. [Kt. 70. § (7)–(8) bek.]

– Az első–harmadik évfolyamon nem utasítható évfolyamismétlésre, csak ha a tanulmányi követelményeket az iskolából való távolmaradás miatt nem tudta teljesíteni. [Kt. 71. § (1) bek.]

– Ha első–negyedik évfolyamra járó tanuló felkészülése szükségessé teszi, az iskolának lehetővé kell tenni, hogy a tanuló legalább heti két alkalommal egyéni foglalkozáson vegyen részt. [Kt. 71. § (4) bek.]

– Nem tagadható meg az első–negyedik évfolyamra járó tanuló napközis foglalkozásra, iskolaotthonos osztályba való felvétele, ha eredményes felkészülése azt szükségessé teszi. [Kt. 71. § (5) bek.]

– A szülőt tájékoztatni kell azokról a lehetőségekről, amelyekkel az iskola segítséget tud nyújtani gyermeke eredményes felkészüléséhez. [Kt. 71. § (6) bek.]

– A közoktatásról szóló törvény szerint a tanuló részére engedélyezhető az iskola évfolyamának megismétlése abban az esetben is, ha egyébként felsőbb évfolyamra léphetne. Az engedély megadásáról az igazgató dönt. A szülő kérésére az első–negyedik évfolyamon azonban engedélyezni kell az évfolyam megismétlését. [Kt. 71. § (7) bek.]

Az ismertetett rendelkezések nem teljes körűek, számos egyéb rendelkezés található még a közoktatásról szóló törvényben, amelynek a célja a jogi keretek biztosítása ahhoz, hogy az óvodában, iskolában és kollégiumban folyó pedagógiai tevékenység egyénre szabott, a gyermek, tanuló igényeihez igazodó legyen. A törvény rendelkezései előírják, lehetővé teszik a pedagógusok és szülők együttműködését, szoros kapcsolattartását. Ez az együttműködés mint jog és mint kötelezettség jelenik meg mind a szülőknél, mind a pedagógusoknál. A szabályozás lényege, hogy az óvoda, az iskola és a kollégium nem tud eredményes lenni a szülők segítsége nélkül, és a szülő sem tud eredményes lenni az óvodával, iskolával és kollégiummal való együttműködés nélkül.

A legkedvezőbb döntéshez való jog

A mérlegelés alapján hozott döntések

A közoktatásban a gyermek mindenek felett álló érdeke különösen, hogy ügyeiben méltányosan, humánusan, valamennyi tényező figyelembevételével a többi gyermek, tanuló érdekeinek mérlegelésével, a rendelkezésre álló lehetőségek közül számára legkedvezőbbet választva döntsenek.

A közoktatás intézményei a gyermekekkel, tanulókkal kapcsolatos kérdésekben nagyon sok esetben széles körű döntési szabadsággal rendelkeznek. Ez azt jelenti, hogy gyakran nem jogszabályok mérlegelése alapján hozzák meg az intézményvezetők a döntéseket, hanem valamennyi rendelkezésükre álló adat mérlegelésével. Könnyebb a döntéshozó helyzete abban az esetben, ha valamelyik ügy eldöntésénél azt kell vizsgálnia, hogy fennállnak-e a jogszabályi előfeltételek vagy sem. A döntéshozatalnál az intézményi szabályzatokban található rendelkezések úgy funkcionálnak, mint ahogy a jogszabályok. Nehezebb a helyzet akkor, amikor olyan mérlegelési jogkörbe tartozó kérdésekben kell meghozni a döntést, amelynek eldöntéséhez nincs jogszabályi előírás, nincs intézményi szabályzat. Ilyen esetekben a jogszabályok útmutatására nem támaszkodhat a döntéshozó. A törvény alapelvei azonban ebben az esetben is iránymutatóak.

A közoktatásról szóló törvény rendelkezései számos olyan gyermeki, illetve tanulói jogot határoznak meg, amelyek nem általában jutnak érvényre, hanem intézményi döntéseken keresztül. Számos esetben valamely kérelem teljesítéséhez nincs alanyi joga a gyermeknek, a tanulónak. Az alanyi jog azt jelenti, hogy a kérelem teljesítése nem mérlegelhető, hanem a jogszabályi feltételek fennállása esetén azt biztosítani kell.

A mérlegelés alapján hozott döntések is eredményezhetnek jogellenes helyzetet, amelynek leggyakrabban előforduló esete az egyenlő bánásmód követelményének a sérelme, a közvetlen, vagy közvetett hátrányos megkülönböztetés, a jogellenes elkülönítés.

A mérlegelés alapján hozható döntések köre nem dolgozható fel, hiszen minden ismert helyzet feldolgozása sem zárja ki újabb, eltérő helyzetek kialakulását. A már ismert, esetleg jogszabályból levezethető döntési helyzetek teljes körű feldolgozása is szinte lehetetlen. Az egyéni mérlegelés lehetősége adja a sokszínűséget, az egyéni megoldások megtalálásának, kidolgozásának lehetőségét. A továbbiakban bemutatunk néhány példát a mérlegelés körébe tartozó kérdésekről.

A mindennapok ügyintézése

Az óvodába járó gyermek, iskolába járó tanuló, a kollégiumban élő tanuló és az intézmény kapcsolata nem szabályozható teljeskörűen. A mindennapi élet eseményei, az intézmény szolgáltatásainak az igénybevétele, a rendszeres kapcsolattartás számos olyan döntés igényel, amelynek megszületésénél egyik fél sem gondol arra, hogy – a jog nyelvére lefordítva – a szülő, a tanuló kér, és erről a pedagógus, az igazgató dönt. Természetes folyamatnak tekinti minden érdekelt, hogy közvetlen megbeszélés alapján határozzák meg közösen a mindennapi élet sok-sok kérdését. A szülő, a tanuló kívánságait teljesíti a pedagógus, az intézmény vezetője, dolgozója, anélkül, hogy formális eljárás indulna, „ügy” keletkezne. Ez az óvodai, iskola, kollégiumi élet természetes rendje. Amikor mindenki „teszi” a dolgát, ahogy az a hétköznapokból adódik. A legegyszerűbb kérdésből is keletkezhet azonban vita, ha valami nem szokványos, vagy valami más, mint addig volt, vagy csak egyszerűen történik, történne valami és nem sikerül közösen, mindenkinek elfogadható megoldást találni. Ilyenkor egyértelművé válik, hogy létezik egy „kérelem”, s van döntéshozó.

Természetes dolog, hogy a tanuló felel az órán, ha felszólítja a pedagógus. Nincs kérelem, nincs engedély, ez az iskolai élet természetes rendje. Előfordulhat, hogy a tanuló valamely oknál fogva nem tudott előző nap készülni, s ezért kéri a tanárt, hogy aznap ne feleltesse. A mindennapok menete ebben az esetben eltér a szokványostól. A tanárnak döntenie kell. E döntés lehet egyszerű tudomásulvétel, s nem felelteti a tanulót. A „kérelem” teljesült, az „ügy” lezárult. Ha mégis felelteti a tanulót a pedagógus, akkor valószínű az ügy folytatása. Hasonló lehet az ügymenet, ha a szülő arra kéri az osztályfőnököt, hogy gyermekét ültesse másik padba. Ez is egy kérelem, s egy döntés, amelyből keletkezhet „ügy”, vita.

Az óvodai nevelésben való részvétel ideje

A gyermek abban az évben, amelyben az ötödik életévét betölti, a nevelési év kezdő napjától köteles napi négy órát óvodai nevelésben részt venni [Kt. 24. § (3) bek.]. E kötelezettség teljesítése alól az óvoda vezetője felmentést adhat [Kt. 69. § (1) bek.].

E döntés meghozatala az óvodavezető mérlegelési jogkörébe tartozik, amelynek során a gyermek családi körülményeit, sajátos helyzetét, a képességei kibontakoztatásához meglévő vagy hiányzó feltételeket kell mérlegelni. Az óvoda vezetőjének a döntését oly módon kell meghoznia, annak mérlegelésével kell kialakítania, hogy az iskolába lépéshez szükséges fejlettségi szint „elérése” megoldható-e anélkül, hogy a gyermek óvodába járjon.

Mérlegelés tárgya lehet természetesen az is, hogy a gyermek fejlettsége alapján előre láthatóan nem a hatodik, hanem a hetedik életévében, esetleg a törvényi feltételek fennállása esetén még később kezdi majd meg a tankötelezettség teljesítését. Ebben az esetben az óvodai nevelésbe való bekapcsolódása is „eltolódhat” egy évvel.

Az óvodai felvételi ügyek

A gyermek ügyeiben való legfontosabb döntések közé tartozik a felvételi, átvételi kérelmek elbírálása. Az óvodai felvétel, átvétel jelentkezés alapján keletkezik. Az óvodai felvételről, átvételről az óvoda vezetője dönt. A közoktatásról szóló törvény meghatározza, mely esetekben nem utasítható el a gyermek felvétele. Ilyen kötelezettség terheli a lakóhely, ennek hiányában tartózkodási hely szerint illetékes óvodát, ha a gyermek betöltötte az ötödik életévét. [Kt. 65. § (2) bek.]

Az óvodai nevelésbe azonban hároméves korától kezdődően kapcsolódhat be a gyermek, ily módon ettől az időponttól kezdődően az óvodába járási kötelezettség beálltáig mérlegelési lehetősége van az óvoda vezetőjének. A közoktatásról szóló törvény meghatározza azokat az eseteket is, amikor a gyermek felvétele a harmadik életévének betöltése után nem tagadható meg: a halmozottan hátrányos helyzetű gyermek, a gyermekek védelméről szóló törvény alapján napközbeni ellátásra jogosult gyermek, a gyámhatóság kezdeményezése alapján felvételét kérő gyermek.

Az óvodavezető a rendelkezésére álló helyek figyelembevételével kell, hogy mérlegeljen. Legkönnyebb a helyzete akkor, ha valamennyi felvételi, átvételi kérelmet teljesíteni tud. Ha erre nincs lehetősége, akkor a törvényben előírt feladatellátási kötelezettségét kell teljesítenie, és ezt követően hozhat döntést a még nem teljesített kérések tekintetében. Az óvodavezető mérlegelési jogköre azonban nem teljes körű, mivel, ha az óvodába jelentkezők száma meghaladja a felvehető gyermekek számát, az óvodavezető, több óvoda esetén az óvoda fenntartója bizottságot szervez, amely javaslatot tesz a felvételi kérelmek teljesítésére. [Kt. 65. § (2) bek.]

A gyermek óvodai csoportba történő beosztása

A közoktatásról szóló törvény szerint az óvodába felvett gyermekek csoportba való beosztásáról az óvodavezető dönt [Kt. 65. § (3) bek.]. Döntésénél a szülők és az óvodapedagógusok véleményét kell figyelembe vennie. Az óvodai csoportba történő beosztás igen nagy körültekintést igényel. A csoportok kialakulása együtt járhat az egyenlő bánásmód követelményének a sérelmével, ha indokolatlanul különbséget tesznek a felvételre kerülő gyermekek között. A sajátos nevelési igényű többi gyermekkel együtt nevelhető gyermekek, a szociális helyzetük miatt hátrányos helyzetben lévő gyermekek indokolatlan elkülönítése, egy csoportba történő beosztása alkalmas lehet a gyermek mindenek felett álló érdekének a megsértésére is. Az óvodai csoportok kialakításánál fontos szempont lehet a gyermekek között meglévő korábbi baráti kapcsolat tovább ápolásának a lehetősége, a bölcsődei kapcsolatok tovább ápolása.

A tankötelezettség kezdete

A döntéshozatali folyamat nagyon jól „megfigyelhető” a tankötelezettség kezdetének megállapításával összefüggő ügyekben. A közoktatásról szóló törvény szerint a gyermek, ha eléri az iskolába lépéshez szükséges fejlettséget, legkorábban abban a naptári évben, amelyben a hatodik, legkésőbb, amelyben a nyolcadik életévét betölti, tankötelessé válik. A gyermek abban a naptári évben, amelyben a hatodik életévét május 31. napjáig betölti, megkezdi a tankötelezettségét, amennyiben elérte az iskolába lépéshez szükséges fejlettséget. A szülő kérelmére megkezdheti a tankötelezettséget a gyermek akkor is, ha a hatodik életévét december 31-éig tölti be. A tankötelezettség kezdete annál a gyermeknél eshet a nyolcadik életévre, aki augusztus 31-e utáni időpontban született. [Kt. 6. § (2) bek.] A tankötelezettség kezdetéről az iskola igazgatója dönt az óvoda véleménye alapján, illetőleg, ha a gyermek nem járt óvodába, vagy az óvoda kezdeményezi, a nevelési tanácsadó véleménye alapján.

Az iskola igazgatója a gyermek életkorát az anyakönyvi kivonatból meg tudja állapítani. Így a tankötelezettség beálltának egyik, a törvényben meghatározott előfeltételének a fennállása könnyen tisztázható. Az iskolaérettség fennállása vagy hiánya jogszabályban nem nyert megfogalmazást. Ezek olyan szakmai kérdések, amelyekben a megfelelő felkészültséggel rendelkező pedagógusoknak kell dönteniük a gyermek mindenek felett álló érdekének a figyelembevétele mellett.

Az első mérlegelést igénylő kérdés akkor kerül az iskolaigazgató elé, ha a május 31-e után született gyermek szülője kéri, hogy gyermeke megkezdhesse az iskolai tanulmányait. Ilyenkor az iskola igazgatójának az említett szakértői vélemények mérlegelése alapján azt kell tisztáznia, elég fejlett-e a gyermek az iskolába lépéshez, és ha azt állapítja meg, hogy igen, akkor is mérlegelnie kell azt a körülményt is, szolgálja-e a korai iskolakezdés a gyermek mindenek felett álló érdekét.

A közoktatásról szóló törvény rendelkezései lehetőséget biztosítanak arra, hogy a gyermek hatodik életéve után, hétéves korában kezdje meg az iskolai tanulmányait. Az óvoda nevelőtestülete, illetőleg az óvoda vezetője mérlegelésén múlik annak eldöntése, hogy a május 31-e előtt született gyermeknél indokolt-e még egy további év „óvodába” járás.

A tanulói jogviszony keletkezése

A tanuló egész életútját meghatározhatja az a döntés, hogy bejut-e egy iskolába, vagy sem. A tanulói jogviszony felvétellel vagy átvétellel keletkezik. A felvétel és az átvétel jelentkezés alapján történik. A felvételről vagy az átvételről az iskola igazgatója dönt [Kt. 66. § (1) bek.]. A tankötelezettség fennállása alatt az általános iskola, illetőleg a kötelező felvételt biztosító szakiskola és középiskola nem tagadhatja meg annak a tanulónak a felvételét, akinek a lakóhelye, ennek hiányában tartózkodási helye a körzetében található. [Kt. 66. § (2) bek.]

Ha az iskola nem lát el kötelező felvétellel összefüggő feladatokat, a felvételi, átvételi ügyekben az iskola igazgatójának nagyfokú mérlegelési lehetősége van. A mérlegelés joga azonban nem teljesen korlátlan, mivel a döntéshozatal az iskola által meghatározott felvételi követelményekre kell, hogy épüljön. Az iskola a közoktatásról szóló törvényben meghatározott feltételek szerint felvételi vizsgát is tarthat, ebben az esetben azonban az iskola pedagógusaiból álló bizottságot kell szervezni. Az általános iskolában felvételi vizsga nem szervezhető.

A tanulók osztályba történő beosztása

Az iskolába felvett tanulók osztályba vagy csoportba való beosztásáról az igazgató dönt. Döntéséhez be kell szereznie a szakmai munkaközösség, annak hiányában a nevelőtestület véleményét. [Kt. 66. § (10) bek.]

Az osztályok kialakítása során az igazgatói mérlegelésnek akkor van különösen nagy jelentősége, ha a párhuzamos osztályokban eltérő követelmények alapján folyik a felkészítés. Nem ritka, hogy már az általános iskola első évfolyamán meghatározott tantárgyakból emelt szintű oktatást szerveznek. Igen fontos szempont lehet az osztályok kialakításánál az idegen nyelvre történő felkészítés, különösen akkor, ha az egyes évfolyamok párhuzamos osztályaiban eltérő idegen nyelvre készítik fel a tanulókat. Az igazgatói mérlegelésnél a szülői és a tanulói igényekből kell kiindulni, figyelembe véve a lehetőségeket.

Az osztályba való beosztás mindig objektív indokolható indokokra kell, hogy épüljön. Ellenkező esetben nemcsak a gyermek mindenek felett álló érdeke sérülhet, hanem az egyenlő bánásmód követelménye is. Ha az iskolaigazgató az emelt szintű oktatásra olyan tanulókat oszt be, akik egy adott településen kiemelkedő „szerepet betöltő” családból származnak, míg a normál tantervű osztályokba csupa szociális helyzetük alapján hátrányos helyzetű családból érkező tanuló kerül, a mérlegelés alapján hozott döntés nem tekinthető elfogadhatónak.

Ez a jog ezért az általános iskolában korlátozott: az első–negyedik évfolyamon – bármely tantárgyból – emelt szintű oktatás csak akkor indítható, ha azon minden jelentkező tanuló részvétele biztosítható. Ha az iskolában az említett évfolyamokon párhuzamos osztályok indulnak, s nem mindegyik osztályban szerveznek emelt szintű oktatást, vagy az egyes osztályokban eltérő tantárgyakból szerveznek emelt szintű oktatást, a tanulók osztályokba történő beosztásánál a szülők emelt szintű oktatásra vonatkozó választását figyelembe kell venni. Ha adott tantárgyra benyújtott valamennyi kérelem teljesítésére nincs lehetőség, a halmozottan hátrányos helyzetű tanulókat előnyben kell részesíteni. A halmozottan hátrányos helyzetű tanulók kérelmének teljesítése után lehet a további felvételi kérelmeket elbírálni. Amennyiben az érintett tantárgy tekintetében az összes felvételi kérelmet – a megadott sorrend szerint – az iskola nem tudja teljesíteni, az érintett csoportba tartozók között sorsolás útján kell eldönteni, melyik jelentkező vehet részt az emelt szintű oktatásban. A sorsolásra az érintett tanuló szülőjét meg kell hívni. [NAT rendelet 3. § (6) bek.]

Az iskolába járás kötelezettsége

A szülő választása alapján gyermeke iskolába járással vagy magántanulóként teljesítheti a tankötelezettségét (Kt. 7. §). Az iskola igazgatója azonban köteles a gyermek lakóhelye szerint illetékes önkormányzat jegyzőjét értesíteni, ha megítélése szerint a tanulónak hátrányos, hogy magántanulóként tegyen eleget tankötelezettségének. Az iskolába járással kapcsolatos kötelezettség teljesítésének lehetséges módjáról a szülő jogosult dönteni. Ehhez a döntéséhez nincs szükség sem előzetes, sem utólagos engedélyre. Az iskola igazgatójának azonban az eset összes körülményeit mérlegelve kell állást foglalni abban a kérdésben, hogy ez a szülői döntés megfelel-e a gyermek mindenek felett álló érdekének. A gyermek mindenek felett álló érdeke – az Alkotmánybíróság ismertetett határozata szerint – a szülő gyermekének nevelésével kapcsolatos jogait is meg kell, hogy előzze. Az iskola igazgatójának döntése meghozatala előtt azt kell mérlegelnie, azt kell tisztáznia, hogy a tanuló felkészítése megoldható-e anélkül, hogy iskolába járna.

A magántanulóként történő tanulás lehetősége nem szolgálhat alapul arra, hogy a nehezen kezelhető tanuló kikerüljön a közösségből. Nem szolgálhat alapul ahhoz sem, hogy a szülők ilyen formában látszólag teljesítsék a közoktatásról szóló törvényben előírt kötelezettségüket. Ezért, ha az iskola igazgatója látja, tapasztalja, hogy a tanuló nem tudja, nem akarja teljesíteni a tankötelezettséggel együtt járó kötelezettségeit, például nem jelenik meg az osztályozó vizsgán, vagy nem képes azokat sikeresen teljesíteni, indokolt, hogy a jegyzőhöz forduljon.

A kedvezményes juttatásokhoz való jog

A gyermek, a tanuló joga, hogy az óvodában, iskolában, kollégiumban családja anyagi helyzetétől függően ingyenes vagy kedvezményes étkezésben, tanszerellátásban részesüljön, részben vagy egészben mentesüljön az előírt költségek megfizetése alól, vagy engedélyt kapjon a fizetési kötelezettség teljesítésének halasztására, részletekben való megfizetésre. [Kt. 10. § (4) bek.]

A közoktatásban az óvodai nevelés keretei között, illetőleg a nappali rendszerű iskolai oktatásban a gyermekek, illetve a tanulók részére az előírt szolgáltatásokat ingyenesen, ellenszolgáltatás nélkül kell biztosítani.

Kivétel például ez alól a szabály alól az étkezés, a tankönyv és tanszerbeszerzés, az önköltséges szakkörök igénybevétele.

Az ingyenes tankönyvellátásra való jogosultság szabályait a tankönyvpiac rendjéről szóló 2001. évi XXXVII. törvény (a továbbiakban: Tpr.) 8. § (4) bekezdése határozza meg, míg a kedvezményes étkezéshez való hozzájutás feltételeiről, a Gyvt. 148. §-ának (4)–(6) bekezdései rendelkeznek.

Ezekben az esetekben az óvoda, iskola, kollégium vezetőjének az említett törvényekben meghatározott feltételek meglétét kell vizsgálnia. A feltételek fennállása esetén a kedvezményt a gyermek, tanuló, illetve szülei részére biztosítani kell. Mind a két törvény lehetővé teszi azonban, hogy az úgynevezett normatív kedvezményeken túl további kedvezményeket állapítson meg az óvoda, az iskola, illetve a kollégium vezetője. Ez utóbbi esetben az intézményvezetőnek kell valamennyi körülmény mérlegelésével meghoznia a megfelelő, a gyermek mindenek felett álló érdekével összhangban álló döntést.

A gyermek, illetve a tanuló „igazságának” vélelme

Az iskolákban, kollégiumokban az együttlét során számos okból és alkalommal alakulhat ki vitás, nehezen tisztázható helyzet. Akár a gyermekek, akár a tanulók között, akár a pedagógus és a tanulók között keletkezik vita, tisztázni kell a helyzetet, és megoldást kell találni. Vélemények, ellenvélemények, egymásnak ellentmondó tények és állítások között kell adott esetben döntést hozni. A gyermek, a tanuló mindig védelmet kell, hogy élvezzen, hiszen helyzeténél fogva jogai sérülhetnek. Ezért fogalmazza meg a közoktatásról szóló törvény a rendeltetésszerű joggyakorlás követelményét, amely abból indul ki, hogy az eljárások, a döntések során minden esetben érvényesülniük kell a tanulói jogoknak.

A közoktatásról szóló törvényben meghatározott jogokat és kötelezettségeket rendeltetésüknek megfelelően kell gyakorolni, illetve teljesíteni. A jogok rendeltetésszerű gyakorlása során kiemelt figyelmet kell fordítani a gyermeki és a tanulói jogok érvényesítésére. A rendeltetésellenes joggyakorlást haladéktalanul meg kell szüntetni, és a hátrányos következményeit orvosolni kell. Az eljárásban a gyermek, illetve a tanuló javára kell dönteni, ha a tényállás nem tisztázható megnyugtatóan. Ez a rendelkezés szorosan kapcsolódik a „gyermek mindenek felett álló érdekére” vonatkozó előírásokhoz, mintegy kiegészítve azokat. Ha valamely kérdésben valamennyi tényező figyelembevétele mellett sem lehet megnyugtatóan megállapítani a tényállást, azt kell feltételezni, hogy a gyermeknek, illetve a tanulónak van igaza és a gyermek, illetve a tanuló javára kell dönteni. Ilyen döntés meghozatalára az olyan eljárásokban lehet szükség általában, amikor a döntéshozatal mérlegelésen múlik. Alkalmazni kell azonban ezt a szabályt akkor is, ha jogszabály határozza meg, hogy mely feltétel bekövetkezte esetén milyen döntés meghozatalára van szükség, azonban bármilyen oknál fogva a jogszabályban meghatározott előfeltételek fennállása vagy hiánya nem tisztázható egyértelműen és megnyugtatóan. [Kt. 11. § (7) bek.]

Akár vitás ügyben, akár valamely kérelem elbírálásánál, akár egy tanulói fegyelmi eljárás során arra kell törekedni, hogy pontosan feltárják az eljárás során az eseményeket, illetve a kérelem teljesítése mellett vagy ellene szóló érveket. Minden esetben a gyermekre, tanulóra legkedvezőbb döntés meghozatalára kell törekedni. Ha például egy fegyelmi eljárásban nem állapítható meg világosan és egyértelműen a tanulói felelősség, a fegyelmi eljárást meg kell szüntetni.

A különleges gondozáshoz való jog

A sajátos nevelési igényű gyermeknek, tanulónak joga, hogy különleges gondozás keretében állapotának megfelelő pedagógiai, gyógypedagógiai, konduktív pedagógiai ellátásban részesüljön. [Kt. 30. § (1) bek.]

A különleges gondozást a szakértői és rehabilitációs bizottság, vagy a nevelési tanácsadó szakértői véleményében foglaltak szerint kell biztosítani. A szakértői és rehabilitációs bizottság tevékenysége a legnehezebb kérdésekre adja meg a választ, nevezetesen arra, hogy a fogyatékos gyermekek, tanulók milyen ellátás mellett képesek személyiségük kibontakoztatására, a sikeres felkészítésre. A gyermeknek mindenek felett álló érdeke, hogy a szakértői és rehabilitációs bizottság az általa elvégzett vizsgálat alapján a legteljesebb mértékben feltárjon minden olyan körülményt, amely a lehető legjobb megoldás megtalálásához szükséges. A döntéshozatali eljárás jogilag rendezett, és léteznek szakmai követelmények is a vizsgálat lefolytatásához, mégis a gyermek, illetve a tanuló vizsgálata, a szakértői vélemény elkészítése sok kérdésben mérlegelésen alapul;

– A legfontosabb kérdés annak tisztázása, hogy az érintett gyermek, érintett tanuló valóban sajátos nevelési igényű-e. Számos esetben az elhatárolás nehéz, hosszadalmas vizsgálatot igényel.

– Lényeges annak tisztázása is, hogy a sajátos nevelési igényű gyermek, illetve a tanuló a többi gyermekkel, tanulóval együtt azonos óvodai csoportban, illetve iskolai osztályban vagy a többi gyermektől, tanulótól külön vegyen részt óvodai nevelésben, iskolai nevelésben és oktatásban.

– A szakértői és rehabilitációs bizottság a szakértői véleményében ad útmutatást arra is, hogy a tanulót mentesíteni kell-e egyes tantárgyakból, tantárgyrészekből az értékelés és a minősítés alól. Ilyen mentesítés esetén az iskolára az a kötelezettség hárul, hogy a tanuló részére egyéni foglalkozást biztosítson, amelyet egyéni fejlesztési terv elkészítése mellett kell megszervezni annak érdekében, hogy a tanuló a többiekhez fel tudjon zárkózni.

– Hasonló rendelkezés található a közoktatásról szóló törvényben a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdő tanulókra vonatkozóan. Az ő esetükben a nevelési tanácsadó készít szakértői véleményt, amely ugyancsak magában foglalhatja a mentesítés szükségességét egyes tantárgyakból, tantárgyrészekből az értékelés és a minősítés alól.

A szakértői és rehabilitációs bizottság, illetve a nevelési tanácsadó szakértői véleményében foglaltakat az igazgató nem mérlegelheti. Az igazgatónak a szakértői véleményekben meghatározottak alapján az érintett pedagógusok bevonásával kell a további intézkedések megtételéhez meghozni a szükséges döntéseket.

Felmentés a foglalkozáson való részvétel alól

Az iskola igazgatója a tanulót kérelmére felmentheti az iskolai kötelező tanórai foglalkozásokon való részvétel alól, ha a tanuló egyéni adottsága, sajátos nevelési igénye, sajátos helyzete indokolja ezt. A tanulót kérelmére mentesíteni lehet a készségtárgyak tanulása alól, ha azt egyéni adottsága vagy sajátos helyzete indokolja. [Kt. 69. § (2) bek.]

A tanórai foglalkozásokon való részvétel alóli felmentés nem jelenti a követelmények elsajátítása alóli felmentést, illetőleg az adott ismeretanyagból való beszámoltatási kötelezettség alóli felmentést. Annak ugyanis, akit felmentettek a kötelező tanórai foglalkozásokon való részvétel alól, a nevelőtestület által meghatározott módon és az igazgató által meghatározott időben számot kell adnia a tudásáról.

Azt a tanulót, akit mentesítettek a készségtárgyak – testnevelés, ének, rajz – tanulása alól, egyidejűleg mentesítettek a beszámolási kötelezettség alól is. Ezekben az ügyekben az iskola igazgatójának a jogszabályok nem adnak segítséget a döntés meghozatalához. A tanuló betegsége, speciális elfoglaltsága (például élsport, művészeti tevékenység) indokolhatja az igazgatói döntést. A készségtárgyak alóli mentesítés esetében is az szolgálhat alapul a döntéshozatalhoz, hogy ezáltal kap-e segítséget a tanuló ahhoz, hogy eredményesen teljesíteni tudja az iskolai elvárásokat.

A tanulói jogviszonyból származtatható egyéb ügyek

A tanulói jogviszonnyal kapcsolatosan, az iskola belső életével összefüggésben számtalan tanulói ügyben kell döntést hozni: napközis foglalkozásra történő felvétel, iskolaotthonos osztályba való felvétel, tanulószobai felvétel, tanórán kívüli foglalkozásokra történő felvétel. A közoktatásról szóló törvény szerint a gyámhatóság kezdeményezése esetén nem tagadható meg a napközis foglalkozásra, illetve az iskolaotthonos osztályba való felvétele a tanulónak [Kt. 66. § (11) bek.]. Egyéb esetekben az iskola igazgatójának nagyfokú mérlegelési joga van a benyújtott kérelmek elbírálásában.

Az iskola belső életét meghatározó házirendnek a szabályozási körébe tartozik azoknak az alapelveknek a meghatározása, amelyek alapján a tanulói kérelmeket el kell bírálni. A házirend jogszabályként működik, annak megtartása az iskola igazgatójának is kötelezettsége.

A tanulói teljesítmény értékelése

Az iskola egyik legfontosabb feladata a tanuló teljesítményének és előmenetelének értékelése, illetve minősítése. Az értékelés és minősítés folyamata jogilag nem szabályozható kérdésekre épül. A közoktatásról szóló törvény meghatározza ugyan a pedagógus és a nevelőtestület döntéshozatalának jogi kereteit, azonban a folyamatban igen jelentős szerepet játszik a tanár egyénisége, szubjektív értékítélete. A tanulói teljesítmény értékelésének lényeges alapelve, hogy „az érdemjegy, illetőleg az osztályzat megállapítása a tanuló teljesítményének, szorgalmának értékelésekor minősítésekor nem lehet fegyelmezési eszköz. [Kt. 70. § (1) bek.] Mégis vitathatatlan, hogy a tanulói érdemjegyek és osztályzatok nem egy esetben kifejezik a pedagógusnak az értékítéletét is a tanulóval szemben.

Amikor e kérdéskörben a gyermek mindenek felett álló érdekét kell mérlegelnie a pedagógusnak, akkor figyelembe kell venni azt is, hogy az oktatás szorosan kapcsolódik a személyiség szabad kibontakoztatásának jogához. Az Alkotmánybíróság határozata szerint „az iskolai nevelésnek minden személyt képessé kell tennie arra, hogy hasznos szerepet töltsön be a szabad társadalomban, előmozdítsa a megértést, türelmet és barátságot valamennyi nemzet, valamint minden helyi, népi és vallási csoport között”.

A pedagógus értékelő és minősítő tevékenysége bátoríthatja, illetve visszavetheti a tanulót. Elismerheti az önmagához képest való fejlődést, ugyanakkor előidézheti olyan lelkiállapot kialakulását is, amely alapján a tanuló arra a meggyőződésre jut, hogy teljesen felesleges tanulnia. A pedagógus értékelő és minősítő tevékenysége eredményeképpen a tanuló leszakadhat korosztályától, túlkorossá válhat, véglegesen szembe fordulhat a tanulás és a felkészülés minden formájával.

A tanulói fegyelmi eljárás

Ha a tanuló a kötelességeit vétkesen és súlyosan megszegi, fegyelmi eljárás alapján, írásbeli határozattal fegyelmi büntetésben részesíthető [Kt. 76. § (1) bek.].

A tanulói jogviszonnyal, illetőleg a kollégiumi tagsági jogviszonnyal kapcsolatos egyik legsúlyosabb döntési folyamat a fegyelmi eljárás megindítása és lefolytatása. A fegyelmi eljárás sajátossága, hogy az iskolának, illetve a kollégiumnak kell feltárni a megtörtént eseményeket, és három egymással összefüggő kérdésben kell állást foglalnia:

– Először állást foglalni abban a kérdésben, hogy a kötelezettségszegés visszavezethető-e a tanulói jogviszonnyal, kollégiumi tagsági jogviszonnyal kapcsolatos kötelezettségekre. Ha nem, abban az esetben nincs helye fegyelmi eljárás megindításának bármilyen súlyos cselekmény történt. Abban az esetben, ha a tanuló nem áll az iskola, a kollégium felügyelete alatt, szóba sem jöhet a tanulói jogviszonnyal, kollégiumi tagsági jogviszonnyal kapcsolatos kötelezettségszegés.

– Ezt követően kell mérlegelni azt is, hogy ez a kötelezettségszegés súlyos-e.

– Harmadszor a vétkesség kérdését kell vizsgálni; a szándékosságot, illetve a gondatlanságot.

Ezen túlmenően a kollégium tagja ellen indított eljárásban azt is vizsgálni kell, hogy a kötelezettségszegéssel a tanuló megsértette-e a kollégium rendjét. [Kt. 76. § (5) bek.]

A tényállás megállapításához mind az iskolában, mind a kollégiumban meg kell találni azt a jogszabályban vagy intézményi szabályzatban található rendelkezést, amelyet a tanuló megszegett. Sem az iskola, sem a kollégium nem „kreálhat” tényállást, amelyhez kapcsolva megállapítja a tanulói felelősséget. A közoktatásról szóló törvény meghatározza a tanulóval szemben támasztott legfontosabb követelményeket: vegyen részt a kötelező és a választott foglalkozáson, szakmai gyakorlaton, tegyen eleget tanulmányi kötelezettségének, tartsa meg az iskolai, tanórai és tanórán kívüli foglalkozás, kollégiumi foglalkozás, gyakorlati képzés rendjét, óvja saját és társai épségét, őrizze meg, illetőleg az előírásoknak megfelelően kezelje a rá bízott vagy az oktatás során használt eszközöket, óvja az iskola, a kollégium létesítményeit, felszereléseit, az iskola, a kollégium vezetői, tanárai és alkalmazottai, tanulótársai emberi méltóságát és jogait tartsa tiszteletben, tartsa meg az iskola, a kollégium szervezeti és működési szabályzatában, házirendjében foglaltakat [Kt. 12. § (1) bek.]. Az iskola és a kollégium házirendje határozza meg, hogy a tanulói jogokat és kötelezettségeket milyen módon lehet gyakorolni, illetve kell végrehajtani [Kt. 40. § (8) bek.]. Az iskolai és a kollégiumi fegyelmi eljárásban ezekre a rendelkezésekre építve kell vizsgálni a tanulói kötelezettségszegést.

A fegyelmi eljárás keretei között a döntéshozónak figyelembe kell venni a tanuló életkorát, értelmi fejlettségét, az elkövetett cselekmény súlyát. Ez a mérlegelési lehetőség és  kötelezettség szolgál alapul arra, hogy minden körülményt figyelembe vegyenek, a fegyelmi vétséget elkövető tanuló érdekeit és a többi tanuló érdekeit. A fegyelmi büntetések lehetővé teszik, hogy a nem tanköteles tanulót eltiltsák a tanév folytatásától, illetve kizárják az iskolából.

Ezek a büntetések egy egész életre szólóan meghatározhatják az érintett tanuló életútját. Ilyen fegyelmi büntetés megállapítására ezért csak különösen alapos mérlegelés alapján kerülhet sor, és csak annak feltárásával, hogy az iskolának valóban más lehetőség nem áll rendelkezésére. Nehezen lehet ugyanis igazolni, hogy az iskolából való kizárás egybeesik a tanuló mindenek felett álló érdekével. Ennél a megoldásnál csak a többi tanuló érdekeinek megóvása szolgáltathat megfelelő döntési alapot.

Fegyelmi büntetés kiszabására csak egyértelműen feltárt tényállás, súlyos és vétkes kötelezettségszegés megállapítása esetén kerülhet sor. Kétség esetén – ha a tényállás bármelyik eleme nem tisztázható egyértelműen – a tanuló javára kell dönteni, vagyis a fegyelmi eljárást büntetés kiszabása nélkül meg kell szüntetni.

A tanulói jogviszony szünetelése

Szünetel a tanulói jogviszonya annak, akinek engedélyezték, hogy tanulmányait megszakítsa. A szünetelés engedélyezése az iskola igazgatójának a jogkörébe tartozik. A tanulmányok megszakítására akkor kerülhet sor, ha a tanuló nem tud eleget tenni az iskolába járás kötelezettségeinek, a tanulmányi követelményeknek [Kt. 69. § (5) bek.]. Ilyen indok lehet például egy hosszabb külföldi tartózkodás is. Így például, ha a tanuló a szüleivel hosszabb időn keresztül külföldön tartózkodik, esetleg külföldi iskolába jár, a tanulói jogviszonya a hazai iskolában szünetel. Nem feltétlenül szükséges, hogy szüneteltessék a tanulói jogviszonyt, hiszen ha a tanuló vállalja, arra is lehetőség van, hogy felmentsék az iskola valamennyi kötelező tanórai foglalkozása alól, és mint magántanuló tegyen eleget kötelezettségeinek.

A jogorvoslat lehetősége

A nevelési-oktatási intézményekben hozott döntésekkel nem szükségszerűen fejeződik be minden ügy. A közoktatásról szóló törvény alapján lehetőség van arra, hogy a tanuló, illetve a szülő, az óvoda, az iskola, a kollégium döntése vagy intézkedése, illetve intézkedésének elmulasztása ellen a gyermek, illetve a tanuló érdekében eljárást indítson [Kt. 83. § (2) bek.]. A jogorvoslati eljárás keretei között a gyermek mindenek felett álló érdekét figyelembe véve kell meghozni a másodfokú döntést.

A jogorvoslati eljárás lefolytatása függ attól, hogy a kérelmet milyen ügyben és milyen indokok alapján nyújtották be. A fenntartó képviselője jár el másodfokon, ha jogszabálysértésre hivatkozással nyújtják be a jogorvoslati kérelmet, beleértve azt is, ha az óvoda, iskola, kollégium döntése tanulói jogviszonyra vonatkozó rendelkezésekbe – házirend, szervezeti és működési szabályzat, pedagógiai program, nevelési program – ütközik. Jogszabálysértésre való hivatkozás esetén a fenntartónak azt kell vizsgálnia, hogy az óvoda, iskola, illetve kollégium döntése összhangban áll-e az adott tényállásra vonatkozó rendelkezésekkel. A jogszabályok által szabályozott tényállások esetében a mérlegelés lehetősége értelemszerűen csak a meglévő szabályozás keretei között valósulhat meg. A gyermek mindenek felett álló érdeke akkor valósulhat meg, ha a tényállást helyesen tárták fel, és ehhez kapcsolódóan hozták meg a megfelelő döntést.

A jogorvoslati kérelem másik lehetséges formája, amikor egyéni érdeksérelemre hivatkozással nyújtják be. Ilyen esetekben a másodfokú döntés meghozatalára az óvodaszék, iskolaszék, kollégiumi szék az illetékes, illetve ha ilyen nem működik az érintett nevelési-oktatási intézményben, a nevelőtestület tagjaiból álló legalább háromtagú bizottság. Az egyéni érdeksérelemre való hivatkozással benyújtott jogorvoslati kérelem keretei között szélesebb lehetőség van a gyermek, tanuló méltányolható érdekeinek a feltárására. Az egyéni érdeksérelem esetén nem jogsértő az intézményi döntés, ezért azt kell a másodfokú eljárás keretei között vizsgálni, hogy az első fokú döntés valóban figyelembe vett-e minden olyan körülményt, amelyet adott esetben mérlegelni lehetett, mérlegelni kellett volna.

A semmisség

A fenntartói irányítás, illetőleg az intézményi hatáskörben hozott, a gyermek mindenek felett álló érdekével ellentétes döntés semmis [Kt. 84. § (7)–(15) bek.]. A semmisség azt eredményezi, hogy a meghozott döntés, meghozott intézkedés érvénytelen. A semmisség megállapítását azonban kérni kell, és ilyen joggal az élhet elsősorban, akit a döntés érint. Ha nem állapítható meg, hogy kit érint a döntés, akkor bárki jogosult a semmis döntéssel szemben „fellépni”.

A semmisséggel kapcsolatos eljárást az óvoda, iskola, kollégium által hozott döntésekkel kapcsolatosan a fenntartónál kell megindítani. A fenntartónak kell az eljárás során tisztáznia, hogy a semmisség megállapítását kezdeményező eljárás megindítására jogosult volt-e az, aki a kérelmet benyújtotta. Ennek a kérdésnek a tisztázása után van lehetőség a kérdés érdemi vizsgálatára, nevezetesen annak megállapítására, sérült-e a gyermek mindenek felett álló érdeke. A fenntartói döntéssel szemben a bírósághoz lehet fordulni.

Más a helyzet abban az esetben, ha a fenntartói intézkedéssel szemben kell fellépni. Ilyen esetben az eljárást a bíróságnál kell megindítani, tehát bírósági eljárás keretében van lehetőség kérni annak megállapítását, hogy a fenntartó által hozott döntés ellentétes a gyermek mindenek felett álló érdekével, és ezért semmis. A bírósági eljárás megindítása előtt azonban a döntéshozónál előzetes egyeztetési eljárást kell kezdeményezni, melynek során meg kell kísérelni a mindenki számára megnyugtató megoldás megtalálását. Az előzetes egyeztető eljárás kezdeményezése kötelező előfeltétel a bírósági eljárás megindításához. Amennyiben a fenntartói jogot helyi önkormányzat gyakorolja, abban az esetben az érintett nem fordulhat közvetlenül a bírósághoz. A helyi önkormányzat, illetve az önkormányzat szervei (polgármester, bizottság) által hozott döntés ellen a kormány általános hatáskörű területi államigazgatási szervének vezetőjéhez kell fordulni.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.