PREAMBULUM
AZ ALKOTMÁNYOKBAN

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2011

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Koltai Péter

A kiadványok szerkesztésért felelős: dr. Csízner Ildikó

Felelős szerkesztő: dr. Takács Tibor

Technikai szerkesztő: Argyelán Zsuzsa, MTA Jogtudományi Intézet

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Gyártási főmunkatárs: Kerek Imréné

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

Nyomdai munkálatok: Akaprint Nyomdaipari Kft.

Felelős vezető: Freier László

ISBN 978 963 295 200 0

Jelzőszám: KK-001P0-2219

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén,

továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában

(fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.,

PREAMBULUM
AZ ALKOTMÁNYOKBAN

Szerzők:

Kukorelli István

Máthé Gábor

Vörös Imre

Fekete Balázs

Michael Silagi

Marie-Pierre Granger

Ewa Poplawska

Ryszard Piotrowski

Jan Kudrna

Szerkesztette:

Lamm Vanda

Majtényi Balázs

Pap András László

A külföldi szerzők tanulmányait angolból fordította:

Borsody Gyöngyi

A kötet megjelenését a Magyar Tudományos Akadémia támogatta.

© Kukorelli István, Máthé Gábor,Vörös Imre, Fekete Balázs, Michael Silagi, Marie-Pierre Granger, Ewa Poplawska, Ryszard Piotrowski, Jan Kudrna, Budapest, 2011

© Lamm Vanda, Majtényi Balázs, Pap András László, Budapest, 2011

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2011

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Előszó

Magyarországon a rendszerváltást követően létrejött demokratikus jogrend alapjait az 1989. évi XXXI. törvény határozta meg. Ez a jogszabály formailag csupán alkotmánymódosítást, gyakorlatilag viszont új alaptörvény elfogadását jelentette. Az azóta eltelt több mint húsz év alatt Magyarországon kialakult és megszilárdult a hatályos Alkotmány szövegén és az Alkotmánybíróság kötelező értelmezésén nyugvó alkotmányos rend.

Az Alkotmány hatálybalépése óta eltelt húsz évben mégis újra és újra előkerült az alkotmányozás kérdése, s az MTA Jogtudományi Intézetét ennek kapcsán több alkalommal kérték fel az alkotmányozással kapcsolatos szakmai koncepciók, háttéranyagok készítésére, amelyek eredményeképpen számos publikáció született. Ezek közül kiemelést érdemelnek a Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó és az MTA Jogtudományi Intézete gondozásában, az 1990-es években napvilágot látott „Alkotmány-előkészítő tanulmányok” című sorozat kötetei. E sorba illeszthető a most közreadott kiadvány is, amelynek alapját egy tudományos esemény adta: a jelenleg zajló alkotmányozási folyamatot kísérő közjogi változások kapcsán a Magyar Tudományos Akadémia rendezésében 2010. október 20-án Az alkotmány preambulumának jelentősége: hazai és nemzetközi nézőpontok címmel megtartott nemzetközi konferencia.

A rendezvényen elhangzott előadások az európai uniós tagállamok alkotmányainak preambulumait elemezték, illetve hasonlították össze: keletkezésüket, a bennük megjelenő történeti elemek szükségességét, igazolhatóságukat, valamint az alkalmazásukat, normatív tartalmukat vizsgálva. A konferencia-előadások alapján készült tanulmányok előbb – az alkotmányozás kapcsán – közjogi értékeinkkel, továbbá a preambulumok alkalmazásának a kérdésével foglalkoznak, majd ezt követi a lehetséges történeti utalások kérdésének az uniós gyakorlatra kiterjedő vizsgálata. A külföldi előadók írásai az összehasonlító elemzés céljára adalékot szolgáltatva bemutatják, és esetenként értékelik is a csehországi, a franciaországi, a lengyelországi és a németországi szabályozási megoldásokat.

Végezetül, abban a reményben köszöntjük az olvasót, hogy a kötet nem csupán jogászok számára, hanem a közpolitika iránt érdeklődő nagyközönségnek is tanulságos és hasznos olvasmányt kínál.

Kukorelli István[1] – Máthé Gábor[2]

Közjogi értékeink a preambulumban

A közjogi értékek szerepeltetésének indokoltsága

Kell-e bevezető az alkotmány elé, szükségszerű része-e e preambulum az alkotmánynak?

A kérdésről általában az mondható el, hogy a világ alkotmányaiban eltérő megoldásokkal találkozunk. Az összehasonlítást csak az Európai Unió huszonhét tagállamára vonatkoztatva látható, hogy nagyjából felében nincs, felében van rendkívül eltérő tartalmú bevezető az alkotmány normaszövege előtt.[3] Az eltérések megítélésünk szerint alapvetően a nemzeti történelemből fakadnak.

Válaszunk a feltett kérdésre magyar viszonylatban egyértelműen igenlő. Preambulumra szükség van. A pozitív válasz legfőbb indokai a következők:

– A magyar hagyományokból ez következik. Már az államalapítást követő évszázadokban általánossá vált a fontosabb törvények tételes rendelkezéseit megelőző bevezető.[4] Különösen így van ez az alkotmányjogilag releváns dokumentumok, például az Aranybulla, az 1848-as áprilisi törvénykönyv vagy az 1946. évi I. törvénycikk esetében.[5]

– Indokolja a preambulum létét a nemzeti szuverenitásért, függetlenségért folytatott évszázados harc, az óriási szuverenitásdeficit, amit a történelmi alkotmány, a Szent Korona-tan, a nemzeti jelképek hidaltak át, és tették jogfolytonossá a magyar államot és alkotmányosságot.

– Aktuálpolitikai indok a hatályos alkotmány jól ismert preambuluma. Történelmi anakronizmus az ideiglenességi klauzula, amely jelentős mértékben rontotta az alkotmány stabilitását. Az átmeneti alkotmányozást le kell zárnia az új alkotmány preambulumának, nem kidobva abból az ott felsorolt alkotmányos értékeket.[6]

Milyen szerkezetű, jellegű, tartalmú, terjedelmű preambulum megalkotása lenne célszerű?

Az egyik véglet a „dísz” vagy „mottó” jellegű, a másik – igaz, ritkább – a rendkívül bőbeszédű preambulum (lásd pl. a horvát alkotmány preambulumát).[7]

Az összehasonlító alkotmányjogi ismeretek és a nemzeti tradíciók alapján „háromlábú”, feszes, rövid preambulum megalkotását javasoljuk:

– Feltétlenül szükséges alkotmányjogilag a felhatalmazási klauzula, az alkotmányozó hatalom legitimációjára való hivatkozás. Az Országgyűlés a magyar nemzet képviseletében a választópolgárok megbízásából alkothatja meg alkotmányozó hatalomként az alaptörvényt mint sajátos jogforrást.

A felhatalmazási klauzulában az alkotmányosság egyik klasszikus alapelve, a népszuverenitás jelenik meg. A mintaalkotmánynak tekintett 1931-es belga alkotmány lényegében csak ezt a formulát alkalmazza az alkotmány felvezetéseként, az alkotmány normatív szövege előtt: „a belga nép nevében a törvényhozás két kamarájának közös gyűlése az alábbiakat rendeli”. A felhatalmazási klauzula szervesen kapcsolódik a normaszöveghez, e normativitása a preambulum három eleme közül talán a legerősebbnek mondható.

– Fölvethető második elemként az alkotmányosság egyetemes, klasszikus alapelveinek, az alapvető államcéloknak, a demokrácia, az emberiség legfontosabb értékeinek a preambulumba foglalása.

Az alkotmányozó hatalom legnagyobb dilemmája ennél a pontnál, hogy hol álljon meg a katalógus.

Kérdéses az is, hogy az elvek normatív tartalmuk miatt feltétlenül jó helyen lennének-e a bevezetőben. Az élő alkotmányjog ugyanis már általában kibontotta ezen alapelvek lényeges tartalmát, az ilyen alapértékek és alapelvek (pl. a jogállamiság, a népszuverenitás, a határon túli magyarokért vállalt felelősség) a tételes normaszövegbe jobban illeszkednének. Egy ilyen dominanciájú preambulum megnövelné annak kötelezően alkalmazandó jogértelmezési, jogforrási jelentőségét.[8] Ilyen típusú preambulum volt az emberi jogok deklarációja az 1946. évi I. törvénycikk preambulumában.

E kétségek ellenére elképzelhetőnek tartanánk a következő szöveget az alkotmány preambulumában: „az Országgyűlés mint alkotmányozó hatalom az alkotmányban hitet tesz az általános emberi értékek, a szabadság, az egyenlőség, a testvériség,
a humanizmus, az igazságosság, a tolerancia és az alkotmányosság egyetemes értékei, a népszuverenitás, a hatalommegosztás, a törvények uralma, a természetes és
elidegeníthetetlen emberi jogok, a jogegyenlőség mellett”.

– A preambulumok harmadik tartalmi eleme az ún. történelmi narratíva. Az európai alkotmányozás néhány kivételtől eltekintve (pl. cseh, horvát, lengyel, litván, orosz és szlovák alkotmány) tartózkodó a történelmi narratívát illetően. Úgy tűnik, Németh Lászlónak igaza van: Európa a preambulumok esetében is keletre lejt.

Véleményünk szerint az új alkotmány preambulumában feltétlenül utalni kell a magyar közjogtörténeti hagyományokra, a magyar államiság folytonosságára, a Szent Koronára.

A mintaértékű és tömör történelmi narratívák (pl. német, cseh, lengyel) a történelem, az ősi államiság „legjobb és legszentebb hagyományait” idézik.

A történeti részeknek erősebb a deklaratív jellege és a rendeltetése is más, mint a felhatalmazási klauzulának, vagy az alapelv-katalógusnak. E rész alapvető célja a nemzeti összetartozás, a nemzeti identitás kifejezése.[9] Az alkotmány alappillére a nemzeti egység.

Mi adhat keretet a preambulumban való közjogi, történeti értékeknek, a legjobb, legszentebb hagyományoknak? Kiindulási alap lehet a preambulum megszövegezésekor a létező és a ma szabályozott nemzeti ünnepek köre, a nemzeti szimbólumrendszer. Ezek az ünnepek és szimbólumok a magyar alkotmányos rendszer legtradicionálisabb elemei, amelyeket történelmi konszenzus övez. A preambulum nemzeti egységet teremthet, ha erre építi fel a történelmi narrációját.

A három nemzeti ünnep közül az első augusztus 20-a, államalapító Szent István ünnepe. A Szent István-i államalapítás a magyar történelem meghatározó sorsfordulója, amely elválaszthatatlan a Szent Koronától. A 2000. évi I. törvény preambuluma szerint a Szent Korona a magyar állam folytonosságát és függetlenségét megtestesítő ereklyeként él a nemzet tudatában és a magyar közjogi hagyományokban.

– Az államalapítás óta Magyarország a keresztény Európa szerves része. Magyarország a vallási türelmet a tordai országgyűléstől kezdve törvényeiben biztosította (lásd 1848. évi XX. törvény, 1895. évi XLIII. törvény, 1990. évi IV. törvény), a vallásszabadság ma is alapelve alkotmányos rendszerünknek.

– A másik nemzeti ünnepünk március 15-e, az 1848–49-es forradalom és szabadságharc kezdetének, a modern polgári alkotmányosság és parlamentarizmus megszületésének napja. Bár ebben az időben kartális alkotmány nem született, az áprilisi törvénykönyv mégis alkotmánynak nevezhető európai viszonylatban. E törvények megálltak a függetlenség egy bizonyos pontján. A kiegyezést követően a magyar közjog a 48-as törvényeket összebékítette a Szent Korona-tannal, a monarchikus államformával, a reálunióval. Ezen államforma mögött csukta be végleg a kaput az 1946. évi I. törvénycikk. Az 1946. évi I. törvénnyel kapcsolatos jogfolytonosságra az 1989. évi XXXI. törvény indoklása is utal. [10]

– Harmadik ünnepünk október 23-a, az 1956-os forradalom és szabadságharc kezdetének, valamint a Magyar Köztársaság 1989. évi kikiáltásának, a békés alkotmányos rendszerváltozásnak a napja. Az új alkotmánynak a preambulumban ehhez a dátumhoz is igazodnia kell.

Ami a felségjelvényeket, a nemzeti szimbólumokat illeti, amelyekre utalni lehet a preambulumban, azok egyrészt a nemzet közösségének egészét jelenítik meg, másrészt kifejezik az egyes embereknek a közösséghez való tartozását is. Normatív leírásuk az alkotmány szövegének feladata, közvetlenül a preambulum utáni fejezetben.

A fentiek alapján egy rövid, tömör, történeti narratíva szövegtervezete az alábbi lehetne:

„A magyar Országgyűlés, emlékezve a nemzeti létért és az önálló államért folytatott harcok évszázados tapasztalataira, az alkotmányozás során tiszteletben tartotta és tartja a magyar államiság valamennyi jó hagyományát, amelyeket mindenekelőtt a Köztársaság címerében is szereplő Szent Korona és a nemzeti ünnepek, a Szent István-i államalapítás, az 1848–49-es forradalom és szabadságharc, valamint az 1956-os forradalom jelképez. A magyar nemzet összetartozását kifejező nemzeti felségjelvények, a Himnusz, a zászló és a címer, ezekre a szabadságot elhozó nagy történelmi sorsfordulókra emlékeztetnek.”

Végezetül, a preambulumot a XXI. században alkotja meg az alkotmányozó. A történelmi narratíva ünnepélyes megfogalmazásakor arra is figyelemmel kell lenni, hogy az Európai Unió tagállamaként nem lehet bezárkózni a nemzeti hagyományokba, a preambulumnak a nemzeti szuverenitás hangsúlyozása mellett nyitottnak kell lennie az európai és az egyetemes értékek iránt, befogadó nemzetként.

A Szent Korona-eszme mint államfogalom fejlődése

Az előzőkben utalás történt arra, hogy a közjogtörténeti értékek között megkülönböztető jelentősége van a magyar államiság folytonosságát szimbolizáló Szent Koronának.

A Szent Korona-eszmét a magyar alkotmányfejlődés történeti kategóriájának tekintjük, amely máig ható jelentőségű. Feltétlenül indokolt tehát a politikai publicisztika által az elmúlt időszakokban interpretált legkülönbözőbb nézetekre figyelemmel – az eckharti feldolgozás alapján – a tan fejlődéstörténetét a levéltári forrásokra hagyatkozva áttekinteni.[11]

Eszmefuttatásunk az Eckhart-monográfia parafrázisa, kiegészülve a jelenkorig tartó alkotmányfejlődéssel.

A Szent Korona-tan, lényege szerint, egy kettős szerződésre vonatkozik. Az egyik kontraktus a szuverenitáshoz kötődik; a szuverenitás pedig a nemzetet illeti. A nemzetet 1848-ig a nemesség jelentette, majd ezután a polgári korszaktól az állampolgári egyenjogúság alapján az egész nép. A szuverenitásból eredő jogokat a nemzet átruházta a Szent Koronára (a Szent Korona ebben az értelemben a nemzet tagjai által kötött első szerződés szimbóluma), s egyben a nemzet fenntartotta magának a jogot, hogy trónra lépése alkalmával minden egyes királyt maga ruházza fel az uralkodói jogok teljességével. Azaz a koronázás mellett olyan alkotmányos garanciák törvénybe iktatásával mint a koronázási eskü és a koronázási hitlevél, amelyekben a király kötelezettséget vállal az ország függetlenségének megvédésére és az ország alaptörvényeinek tiszteletben tartására. Így a koronázás ténye, a koronázási hitlevél és eskü a második, a nemzet és a király közötti hatalomátruházási szerződés közjogi formája. Ebből következett, hogy amennyiben a szuverenitás gyakorlására hivatott állami fő szervek munkája ellehetetlenült, úgy a nemzet volt jogosult intézkedni a szuverenitás gyakorlására alkalmas megfelelő szervek létrehozásáról.[12]

A korona-diadema – mint az közismert – a hellenisztikus kultúrkörből származik, s az egyházi közvetítéssel kerül a király felkenésének az Ótestamentumból vett szertartásába, amely a VIII–X. századtól már szentségi jellegű. A korábban szentségi, a XIII. században már csak szent cselekményi jelleggel bíró királyavatás során használt, megszentelt korona az egyház helyeslésével kísért uralomnak a keresztény királyságban már a IX–X. században külső, látható jele, és az egyetemes egyház közvetítése és kívánsága folytán általánosan ismert jelképe.

Szent István koronája a királyi hatalom jelképe, mivel ebben az időben minden királyi hatalom jelképe a korona volt. Ezt látta benne az egyház, amely a trónra lépő király fejére helyezte, s ezt bizonyítják a koronázási ordók is.

A korona nem csak ékszer, mivel döntő jelentősége van annak, hogy a főhatalom jelvénye: insigne imperii. A korona szorosan összefonódik a hatalmat megtestesítő király személyével, s amíg ez a kapcsolat töretlen, addig a koronaeszme nem önállósul. Az elválás akkor következik be, amikor a király közjogi és magánjogi méltósága kettéválik. A különválás, a korona dologiasodása lényegében egy nemzetközi eseménnyel veszi kezdetét, amit a magyar okleveles kancelláriai gyakorlat egyértelműen bizonyít, nevezetesen, hogy 1381-ben már nem a magyar királlyal, hanem a Szent Koronával köti a szerződést a velencei köztársaság. Ezzel a momentummal nemzetközi szerződések jogalanyává válik a korona.[13] A korona dologiasodása egyébként európai jelenség – mikéntje erősen vitatott a történettudományban –, hasonló folyamat figyelhető meg például az angol alkotmányfejlődésben. Így a korona joga elsősorban az igazságszolgáltatáshoz, a iurisdictióhoz kötődik, és ezért beszélnek a király békéjéről, a korona békéjéről, a jogszolgáltatás tisztaságáról.

A középkor végén kialakuló tudományos tételt az angol jogtudományban Coke nevéhez köthetjük, aki a személyeket természetes és jogi személyekre osztotta: „A királyok és a plébánosok mesterséges személyek, sola corporatiók, amelyeket nem Isten, hanem az emberi okosság alkotott.” A király örökéletű, a trón sohasem üresedik meg. Az állam ezzel szemben nem corporatio: az állam jogi személyiségét az angol jog nem ismerte; mi több, Angliában a fiscus fogalma sem ismert, s magánjogi vonatkozásban sem az állam, hanem mindig a korona volt a korporáció.

Noha a magyar fejlődés részben eltérő, nálunk is van bizonyítéka a koronának mint korporációnak. Éppen a velencei köztársasággal kötött szerződés szövege mutatja: „a királyságban és koronában utódai nevében elfogadják” a szerződés tárgyát, mármint a területről való lemondást. Mint ahogy azt találóan megállapítja Eckhart: „az állam személyiségének hiányát az államhatalmat gyakorló királyok egymásutánja és hatalmuk mindenkori jelvénye, a korona pótolja”. [14] Ez a gondolat pedig nagyon közel áll a corporatio sola fogalmához.

A koronatan szerződéses motívumának megjelenése egy 1386. évi dekrétumhoz kötődik. Ebben a kettéváló királyi hatalom és korona szembe kerül az országgal, a regnummal. A corona regia, a király koronája mellett megjelenik a corona regni, az ország koronája, azaz itt már a rendek képviselői részt kérnek a hatalomból.

Az interregnum idején, az uralkodó személyének távollétében a praelati, et barones regni Hungarie azzal a fikcióval élnek, hogy a hatalmat egyedül a korona birtokolja. Az a látszat, hogy az államhatalom egyedüli alanya a korona – a nemzetközi mellett most már belpolitikai vonatkozásban is –, s ezért a rendek az országos tanács okleveleit a Szent Korona pecsétjével látják el, azaz a sigillum „Sacre corone regni Hungariae” a dologiasodási folyamatnak teljes kiteljesedését jelenti. Az államszemélyiség alakulása a XIV. sz. végére új minőséget hordoz, a corona regni Hungariae már nem azonos a királyi jogokkal, hanem a királyt és rendeket összefogó dualisztikus államfogalmat jeleníti meg.

A XV. századra a regnum több fogalmi gazdagodáson megy át. Az oklevelek tanúsága szerint területi jelentése is van, a korona joghatósága területi integritást is hordoz. Mi több, a területen élők a korona alattvalói, akik hűséggel és védelmi kötelezettséggel tartoznak neki. Ugyanígy a korona jövedelemmel is rendelkezik. A korábbi állapot, hogy a király dominus terrae, már nem jelent kizárólagosságot, a birtokban rejlő jog pedig a korona jogává válik, a birtok oda „száll vissza, ahonnan ered”.

A XV. században tehát a korona már mint államszemélyiség jelenik meg, amely az állami cselekmények jogalanya, amelyet külföldön morális személynek tekintenek, akaratáról beszélnek, szerződéses kapcsolatot alakítanak ki vele, s amely területi joghatósággal, valamint a területen élők szemében imperiummal rendelkezik.

A XVI–XVII. században éppen emiatt válik központi problémává a király személye, s nem véletlen, hogy kialakul a personalis kapcsolatokat mindvégig jellemző, uralkodóval szembeni bizalmatlanság, és ezzel párhuzamosan felértékelődik a rendek és az uralkodó közös hatalmi színterének, az országgyűlésnek a szerepe.

Ebben rejlik az országgyűlés kiemelt jelentősége, a rendek akaratelhatározásainak érvényesítési lehetősége, végső soron annak eldöntése, hogy kit illet a korona, s az, hogy aki azt viseli, az milyen garanciákat tud adni a rendek, az ország, a corona regni védelmében.

Egyértelmű, hogy erre az időszakra a középkori szerződéses hatalomátruházási elméletek hazai letéteményese, Werbőczy organikus államtana értékelődik fel.[15] A Hármaskönyvben hirdeti, bizonyítja az addig sehol sem olvasható tételt, az „una et eadam libertas”-elvét, azzal kiegészítve, hogy az una eadamque nobilitas a korona tagja. Az egy és ugyanazon szabadsággal rendelkező nemesség – a populus werbőczyanus – lesz a hatalom forrása, amely a koronázással átruházza a hatalmát az uralkodóra, aki visszanemesít. A nemesség tagjai mint a korona tagjai pedig részesei a törvényhozásnak.[16] A törvényhozás – így a Hármaskönyv – a communitast illeti meg, törvények hozatalára pedig akkor kerül sor, ha a közösséget egyenlően érdeklő dolgok merülnek fel. A „populus maior principe”-elv szerint ugyanis az összességet a fejedelem mellett és a fejedelem felett a törvényhozó hatalom illeti meg. Ez az állapot a rendi képviseleti monarchia, ami a XVIII. században válságba kerül, és a Habsburg koronatartományok, valamint a magyar örökös tartomány között (osztrák közjogászok tételezése szerint) egy újabb „megállapodásbeni végzeményhez”, a Pragmatica Sanctióhoz vezet.

A Pragmatica Sanctio mérföldkő a magyar közjogban, ugyan a szakirodalom nem egységes e sajátos törvényünk megítélésében. Többen állítják, hogy Deák Ferenc emelte a sarkalatos törvények közé, amikor a kiegyezés közjogi alapját kimunkálta. Egyet kell azonban értenünk a kiváló alkotmányjogásszal, Kovács István professzorral, aki a témával foglalkozó kitűnő tanulmányában hangsúlyozza, hogy a Pragmatica Sanctiót már elfogadása idején kiemelkedő alaptörvénynek tekintették. Mi a magyarázata ennek a tételezésnek? A válasz megadása előtt egy korábbi mozzanatra is szükséges még utalnunk. A XVII. század közjogi törvényhozását ugyanis a trónöröklési jog módosításáról és a resistendi lemondásáról szóló törvények reprezentálják. Az uralkodó (I. Lipót) ugyanis ehhez kötötte a török megszállás alól felszabadított országrészeknek a magyar állam területéhez történő visszacsatolását. Az 1687. évi törvényekben a rendek lemondtak a rendi alkotmányosság egyik domináns biztosítékáról, a királyválasztás jogáról, s egyben elismerték a Habsburg-ház német és spanyol fiágának elsőszülöttség szerinti örökösödési jogát a magyar trónra. Ettől kezdve a koronázás, a koronázási hitlevél és a koronázási eskü a legfontosabb alkotmánybiztosítékként szerepel jogunkban. Ezért a hitlevél – közjogi szerződés tartalmilag megújul, s nem a választási feltételek alkueredménye csupán, hanem konkrét formulák gyűjteménye. A Pragmatica Sanctio jelentőségére utal továbbá az a körülmény, hogy a Német-római Birodalom felbomlását követően az osztrák császárság területi alapját a Magyar Királysággal együttesen birtokolt területrészek jelentették. A Bécsi Kongresszus ugyanis nem állította helyre a német császárságot, hanem a német birodalom helyén olyan konföderációt hozott létre, mely szuverén államok szövetsége volt (’Deutscher Bund’), amelyen belül Ausztria látta el a szövetségi gyűlés elnöki tisztét; anélkül, hogy ehhez a német császár tiszte társult volna.

A Pragmatica Sanctio tehát egy olyan kétoldalú szerződés, amely mindkét félnek kölcsönös kötelezettséget jelentett; a magyar rendek viszont azzal, hogy lemondtak a királyválasztási jogról, cserébe megkapták a hatalomban való részesedésük közjogi biztosítékait (koronázás, országgyűlés összehívása), ami egyben az önálló államiság létét is kifejezte. Ebből következik, hogy a később több vitát kiváltó unio-fogalom értelmezése – az indivisibiliter et inseparabiliter – problémája a magyar rendeknek nem okozott jogértelmezési gondot. Kovács István hivatkozott tanulmányában[17] felveti: ha a magyar rendek eredeti elképzeléseivel összhangban nemzetközi megállapodásban rögzítették volna a Pragmatica Sanctio tételeit, akkor a nobilitas jóval messzebb ment volna a közös védelem eszközeinek és feltételeinek a rögzítésében, s jutott volna el olyan közös ügyek és állandó szervezetek meghatározásához, amelyek a reálunió vagy a mai értelemben vett államszövetség (konföderáció) alkotóelemeihez sorolhatók lennének. Mivel erre nem került sor, így a Pragmatica Sanctióból nem következett okszerűen a közös védelem kötelezettsége. Ámde ez a kötelezés sem zárható ki a szövegértelmezésből, hogy a Pragmatica Sanctio olyan szövetség, olyan védelmi kötelezettség, amely az örökös tartományokat és Magyarországot bármilyen oldalról ért, kívülről jövő támadás (contra vim externam) esetére közös katonai fellépést ír elő. A paktum azonban csak arra vonatkozott, hogy az örökös tartományokat képviselő uralkodó, valamint a magyar országgyűlés (ugyanazzal az uralkodóval mint magyar királlyal) szuverén módon határozzák meg a védelmi katonai hozzájárulás mértékét. Így tehát a Pragmatica Sanctio nem csinált közös ügyet a hadügyből, mint ahogy nem csinált közös ügyet a közös uralkodó személye által összekapcsolt területeket együttesen érdeklő más állami ügyből sem. A sors fintora, hogy az alkotmányos monarchia idején, 1848-ban, az első felelős kormány miniszterelnöke, Batthyány az egész kormány nevében jelentette ki, hogy a közös védelmi kötelezettség szerint „kötelessége a magyarnak a monarchia integritását védelmezni kültámadások esetén”. Nem véletlenül mondja Beöthy Zsigmond kortársi „elemi közjogában”: „Ezen rendnél fogva Magyarország Ausztriával, a fejedelem ugyanazonosságában, bizonyos kapcsolatban áll a nélkül azonban, hogy az egyazon fejedelembeni egyesülésen kívül, kormányzati különszerűségét, önállóságát, s függetlenségét csak legkisebb részben is csorbítani engedte volna; miről Magyarország nemcsak azon sanctioban, de másutt is, jelesül az 1715. 3. sz., az 1741. 8. és 11., s 1827. 3-ik törvénycikkekben is biztosított.”[18]

A közjogi alapokat erősítő 1723. évi törvény mellé a XVIII. században még igen jelentős alkotmánytörténeti sarkalatos jogok társultak. Így az 1791. évi törvények között a 10. kimondta, hogy Magyarország önálló léttel bíró, független állam, melynek saját alkotmánya van. A 11. törvény az ország határainak sérthetetlenségéről szólt, a 12. törvény pedig a törvényhozó és a végrehajtó hatalom gyakorlásáról intézkedett. Ez utóbbi törvényben találkozunk először az államhatalmi ágak megosztásának követelményével. Ez a feudális közjog alapelvének megfelelően deklarálta, hogy a törvényhozó hatalom a megkoronázott királyt és az országgyűlést együttesen illeti meg. Megtiltotta a rendeletekkel történő kormányzást, azt csak a törvények végrehajtására fogadta el; s rögzítette a bírói függetlenség garanciáit. Végül a 19. törvény az appropriációs jogot szabályozta. E közjogi törvények kettős arculatúak voltak, ugyanis a rendi alkotmányosság keretei között tartalmazták mindazokat a garanciákat az országgyűlés számára, amelyeket a XVIII. század eszméi a polgárság képviselőiből álló törvényhozásnak szántak. Nem véletlenül említi Eckhart igen találóan: „sajátos volt ez a magyar felvilágosodás, amelynek géniusza egyik kezében Montesquieut és Rousseaut, a másikban pedig a Tripartitumot tartotta”. [19]

Az európai status fogalom megjelenése ugyanakkor azt is mutatja, hogy a Szent Korona nem tudott állandósulni a magyar állam határozott megjelölésére. Érdekes „újkori összefüggésre” utal a rendek egy 1811. évi üzenete, melyben hangsúlyozzák, hogy a „korona joghatóságának azért engedtek át oly jelentős alapokat és jövedelmeket, hogy azok segítségével az állam (status) szükségleteiről gondoskodni lehessen”.[20] A reformkorban a külföldi jogirodalomban is általánosan alkalmazott status szót kezdték e fogalomra használni, s ezt az „álladalom” szóval fordították magyarra. Csak az 1850-es években váltja fel az „álladalmat” az „állam”. A status egyébként – mint arra utalás történik az Eckhart-monográfiában – a magyarországi latin nyelvben a rendeket jelentette. Az első mai értelmű megnevezés a már hivatkozott 10. törvényhez kötődik. Erdélyről pedig a status rendi állapot értelmében mondták: hogy „partem civitatis seu status Hungarici efficiebat”.

Az 1848. évi III. törvénycikkel megvalósult, parlamentnek felelős kormányzat azonban még nem a szuverén parlamenti függetlenséget jelenti, hiszen a Monarchia egyik részének kormányzati rendszere a Gesamtmonarchie nélkül került csak rendezésre. Az 1848. évi törvények, bár minőségi változást hordoznak az alkotmányos monarchia statuálásával, mégis megtartják az uralkodói túlsúlyt. Igaz, hogy a végrehajtó hatalmat csak a népképviseleti alapon szervezett, parlamentnek felelős minisztérium útján, miniszteri ellenjegyzéssel gyakorolhatta a király. Ámde a törvényhozást illetően a prorogálás, a berekesztés, a feloszlatás jogát, nemkülönben a törvény kezdeményezését és a szentesítését is megtartotta. Az 1848. évi III. törvénycikk lényegében a központi hatalom gyakorlásának egyetlen elemét rendezte; a hatalom gyakorlásában részt vevő más fő szervek egymáshoz való viszonyát tisztázatlanul hagyta. Egy halvány utalást azért tartalmaz, az ország közügyeinek intézésére álladalmi tanács felállítását ígérve. A márciusi törvények elismerése még nem jelentette azt, hogy az összmonarchia lemondott volna arról, hogy érdekeit a bécsi kormányon kívül más is képviselje. Ezt egyébként a közös védelem kérdése kapcsán a népképviseleti országgyűlés is tárgyalta. Ez azt bizonyítja, hogy olyan fenntartott uralkodói jogokat is akceptált, amelyet az 1848. évi III. törvénycikk nem említett.

Az európai hatalmi politikai helyzet évtizedes vajúdásának lezárásaként születhetett csak az 1867. évi kiegyezés, amely Deák nagyszerű jogi művével[21] a Pragmatica Sanction nyugodott. Ez a jogi dogmatikai tétel a hatalommegosztás rendszerének ún. kiegyezéses változatát készítette elő, ami magyar részről az ország független állami létének jogfolytonosság alapján való elismerését jelentette, cserébe az összbirodalmi érdekek, közös ügyek kompromisszumos megoldásaként. Ebből következik, hogy az 1848. évi III. törvénycikk, az 1867. évi XII. törvénycikk (kiegyezési törvény) és a hozzákapcsolt, 1869. évi IV. törvénycikk (bírói hatalomról) biztosították a hatalmi ágak elválasztásán alapuló jogállam megalapozását.

A XIX. század második felében a parlamentáris monarchiában a Szent Korona-eszmének nincsenek erőteljes közjogi felhangjai; elég itt Hajnik tanára utalni. Ám a kibontakozó polgári kori alkotmánytörténeti irodalom egy új jellemzővel gazdagodott. A parlamentáris monarchiában Hajnik koronatana beszél először a Szent Korona egységének tanáról, ami lényegében Concha Győző és Nagy Ernő közjogi vitájában tisztul le. Ebben a polémiában Concha, a korona egységét tételezve, a fejedelemnek és a tagoknak egymásra utalt kapcsolatát hirdette. Azaz – állította – a koronázás nem egyedüli alapja a királyi hatalomnak, hanem lényeges előfeltétele. Ennek teljesülése egyrészt az országgyűléstől függ, másrészt az országgyűlés a maga imperiumát csak akkor gyakorolhatja, ha a koronázás által azt a királyra ruházta.

1848 előtt a Szent Korona ugyanis ellenérdekek „metszete”, amennyiben a király és az országgyűlés mint két külön főhatalom álltak egymással szemben. Az 1848-as közjogi átalakulás, az 1861. évi Országbírói Értekezlet határozmányai a deáki kiegyezési törvénnyel; Hajnik–Concha értelmezési elméletén keresztül teremti meg tehát a Szent Korona egységét, amely a modern „parlamentáris alkotmánnyal” válik teljessé. Az 1848. évi törvényhozás minőségi hatása továbbá az volt, hogy a rendi tagoltság helyébe az „állampolgárság egységes fogalmát” építette, a politikai jogképességet az állam polgáraira „kiterjesztette”. Végül a Hajnik–Concha–Nagy elméleti vonulaton teljesedik ki a koronaeszme, mégpedig Timon–Balogh nézetrendszerével kiegészülve; amikor is a korona közjogi jogi személy jellege erősödik meg. Az említett szerzők megállapításai a főbb értékelések citátumaiban:

– „A Szentkorona tanának alapvonása, hogy a nemzet a maga részére vindicálja a Szentkoronát … a Szentkorona a teljes magyar államiság szimbóluma, jelenti a nemzetté szervezett magyar népet … A szuverenitás a Szentkoronát illeti. A felségjogok a Szentkorona jogai.”[22]

– „A korona, mint a főhatalom egysége a magyar államnak a terület és a nép mellett harmadik alkateleme. Jelenti magát a magyar államot s királyságot […] A magyar államban, amint a százados magyar közjogi felfogás, a Szentkorona elméletében megalkotta, a főhatalom nem a királyé, nem is a népé, hanem a közé, az összességé […] Mivel a magyar közjogi felfogás a főhatalmat eszmeileg a koronába helyezte, a korona jogai, melyek együttvéve a főhatalmat képezik, a király személyétől és a nemzettagoktól elválasztva külön közjogi léttel bírnak […] A főhatalmaknak a koronában való rejtése eredményezte, hogy azt az állam egyik eleme sem követelhette kizárólag magáénak.”[23]

– „A Szentkorona tana tehát nem áll ellentétben azzal a felfogással, mely az államban egyének összességét látja, tehát azzal sem, mely szerint a nemzet és királya egymással, mint külön jogalanyok szerződésre lépnek.”[24]

A kiegyezéssel létrejött dualista állam pedig híven példázza ezt az állapotot, a kétközpontú monarchiában, ahol a harmadik jogalany kapcsol egybe egy perszonalizált reáluniót a magyar korona kötöttségével, a közjogi jogi személyiségének attribútumaival.

A dualizmus évtizedeiben így lassú, de szívós kompromisszumok árán – a fejedelmi és a nemzeti szuverenitás között ingadozva – épül ki a jogállam intézményrendszere, a hatalommegosztással és a Rechtsstaat non plus ultrájával, a közigazgatási bíróság felállításával.

A jog eszméjéhez kötött állam meghirdetésével létrejött bürgerliche Zustand egy új minőséget képvisel; megbízható, kiszámítható jogrendet követel, s mindennek garanciája a törvényhozó hatalom mint a nép közös akaratának kifejezője – a szuverenitás letéteményese. A morális állam (res publica) közüggyé vált az egyén jólétének előmozdítása értelmében. [25]

A törvényhozó és a végrehajtó hatalom viszonyában az általános és a különös szabályalkotást – az európai fejlődéshez hasonlóan – nálunk is az ellentmondásosság jellemzi. Érdekes jelenség, hogy az új közjogi struktúra kiépítéséig a legislativa túlsúlyos. Az országos önkormányzat (parlament) és a területi önkormányzatok közötti viszonyok jogi rendezése után azonban a mérleg az executiva oldalára billen. Ez egyrészt a törvényalkotás és a rendeletek viszonyában érhető tetten. Kezdetben – a francia forradalmi jogalkotási koncepció jegyében – a kormány csak a törvények végrehajtására adhatott ki rendeleteket. Ha ettől eltért, törvényi utánszabályozásra volt kötelezett. A törvény hézagait kitöltő rendeleti jogalkotás lassan tért hódított, és a XX. században – az 1912. évi LXIII. törvénnyel – a kormány eredeti jogalkotó hatalma elismerést nyert. Innen datálódik a felhatalmazások alkotmányjogi problematikája.

Az executiva térhódítását másfelől az ún. második törvényhatósági törvények fémjelzik, amelyek az önkormányzati és a dekoncentrált igazgatás párhuzamával a közigazgatás centralizációját mozdították elő.

A harmadik hatalmi ágat releváló, a bírói hatalom gyakorlásáról szóló törvény pedig deklarálta a közigazgatás és az igazságszolgáltatás szétválasztását, rögzítette a bírói kvalifikáció és függetlenség feltételeit. Ezt követték a rendes bírósági szervezetet, az ügyészséget, továbbá az ügyvédi-közjegyzői kamarákat rendező törvények, amelyek a fúzió (1875) évére a modern igazságszolgáltatási szervezetet eredményesen építették ki.

A közigazgatás expanziós törekvéseivel szemben a törvényhozás a század végére eredményesen reagált. Bevezette a rendes bírósági szervezettől elkülönült közigazgatási bíráskodást. Az új intézmény egyfelől biztosította a közigazgatási határozatokkal szembeni alanyi jogvédelmet, ugyanakkor a kormány jogsértő beavatkozásaival szemben az önkormányzatokat is feljogosította a bírói út igénybevételére.[26]

A nemzetállamok reneszánsza, s egyben a monarchia felbomlása, a XX. században azonban új hatást gyakorolt az államelméletre.

Nálunk, Magyarországon a nemzeti identitás válságával kapcsolatban felértékelődött a koronaeszme mint államfogalom.[27] Ismertsége folytán nem részletezzük az 1918. évi eckartsaui nyilatkozatot, melyben az uralkodó – finom eleganciával – nem mondott le a trónról, csak visszavonult az államügyek intézésétől, s ez a közjogi ellehetetlenülés egy sajátos jogértelmezési problémát, jogi életünkben a szabad királyválasztók és a legitimisták politikai küzdelmét és a harmincas évek nagy szellemtörténeti összecsapását, az Eckhart-vitát eredményezte.[28]

Fantasztikusnak tűnik, mégis igaz, hogy az egyrészt feudális, másrészt természetjogi elméleti konstrukció a király nélküli királyság alapintézményévé vált. A közjogi művek ezzel fejezték ki az állami szuverenitás tényezőit. A korabeli szakirodalmi, tudományos állásfoglalások pedig megegyeztek abban, hogy a szuverenitásnak e konstrukciójában a nemzet az elsődleges, s ez jogosult intézkedni „rendkívüli időkben”. Ami pedig a koronaeszmét illeti, kifejező az a szakmai vélemény, hogy „a Szent Korona elméletén sarkalló államszuverenitási elv alapján minden jog a Szent Koronáé, illetőleg az általa jelképezett államé, s a királyt csak az a hatalomkör illeti meg, amelyet a nemzet a koronázással ráruház”. [29]

A kormányformát releváló 1920. évi I. törvénycikkben pedig a nemzetgyűlés kitüntetett közjogi szerepét kell feltalálnunk. Arra hivatkozással, hogy az állami főhatalom gyakorlása az alkotmány rendes formái között lehetetlenné vált, a nemzetgyűlés a magyar állami szuverenitás képviselőjének nyilvánította magát.[30] Még érthetőbb a törvényhozás elsődlegessége a kormányzói jogkört kiterjesztő 1937. évi XIX. törvénycikkben, amely a kormányzói méltóságot rövidnek, illetve ideiglenesnek tekintve hangsúlyozta, hogy a „nemzetszuverenitás elvénél fogva” az országgyűlés mint a nemzet képviselője – a kormányzói tiszt megüresedése esetén – jogosult a királyi hatalomba foglalt jogok gyakorlására. Ebből ered – a többi között – az a törvényhozói akarat is, amely szerint a bíróságok az ítéleteket nem a magyar állam, hanem a Szent Korona nevében hozták.[31]

Végezetül a közel három évtizedes közjogi interregnum lezárásában egy ugyancsak különös országgyűlési dokumentum példázza a szuverenitást reprezentáló ideiglenes nemzetgyűlés elsődleges szerepét.

Nem véletlen, hogy 1944 decemberében, Debrecenben a nemzetgyűlés szózatot intéz a magyar néphez, amelyben a nemzeti szuverenitás kizárólagos hordozójának nyilvánítja magát. Ezzel mintegy megelőlegezi a szuverenitás teljességéből folyó jogok gyakorlását, s készíti elő a több évszázados államforma – a rendi képviseleti, az abszolút, az alkotmányos és a parlamentáris monarchia – felváltását; az 1946. évi I. törvénnyel a köztársaság kikiáltását. A véglegesen meghaladott közjogi interregnum a Szent Korona státusában így egy véglegesen új helyzetet teremtett. A Szent Korona-tan tudománytörténeti értékké finomodott, a Szent Korona pedig relikviává magasztosult.

Az 1946. évi I. törvény több mint negyedszázados mulasztást pótolt, hiszen a törvényalkotás szintjén is lezárta a király nélküli királyság korszakát, és rögzítette a köztársasági kormányforma alapintézményeit. Az új államformát releváló törvény preambuluma szerint: „Négyszáz esztendős harc, az onódi gyűlés, az 1849-es debreceni határozat, két forradalom kísérlete és az ezt követő elnyomás után a magyar nép újra szabadon határozhat államformájáról. Az általános, egyenlő, közvetlen és titkos választójog alapján megválasztott Nemzetgyűlés most a magyar nép nevében és megbízásából megalkotja azt az államformát, amely a nemzet akaratának és érdekeinek legjobban megfelel: a magyar köztársaságot.”

A köztársasági törvény deklarálta továbbá, hogy a köztársaság polgárai részére biztosítja az ember természetes és elidegeníthetetlen jogait, a magyar nép számára a rendezett együttélést s a más népekkel való békés együttműködést. A köztársasági törvény méltán lett a jelenlegi Alkotmányunk szellemiségének alapja.

Közismert, hogy a magyar állam millecentenáriumáról a törvényhozás úgy kívánt megemlékezni, hogy az évszázados tradícióknak megfelelve emléktörvényt alkotott.[32]

A millennium megörökítését tárgyazó törvény – Szent István államalapításának emlékéről és a Szent Koronáról –, ha nem is olyan tartalmú közjogi polémiát eredményezett, mint a múlt század harmincas éveinek Eckhart-vitája, mégis erőteljesen keveredtek benne még hét évtized múltán is az érzelmi politikai megítélések és az eltérő megközelítésű jogtörténeti, dogmatikai premisszák.

A Szent Korona-eszme történetének eckharti interpretációján haladva, remélten meggyőző érvrendszert vonultattunk fel; s a közismert millenniumi emléktörvény preambulumának szellemiségéhez majdan szervesen kapcsolható, az új évezred második évtizedében születő, s a kor parancsainak megfelelő lesz az új alkotmány preambuluma is.

A Szent István-i államalapítástól elválaszthatatlan a Szent Korona, a magyar királyi hatalom jelképe, amely évszázadokon keresztül a magyar állam jogfolytonosságát képviselte. Ebben az idősorban sajátosan nyilvánultak meg közjogi attribútumai: A király személyétől – az angol koronaeszméhez analóg módon – elváló corporatio sola, a nemzetközi szerződések által jogi személy, a XV. századtól államszemélyiség jogalanya; 1848-ig a paralel főhatalom tárgyi szimbóluma, amely 1848-ban az alkotmányos törvényhozás útján egységgé, s a kiegyezéssel létrejött közjogi helyzetben pedig teljessé vált.

A Szent Korona különös közjogi jelentőséggel rendelkező közjogtörténeti értékként a magyar állami felségjelvények egyike, a szuverenitás külső megjelenítője.

Nem felejtendő azonban, hogy az állam szuverenitásának fenti konstrukciójában pedig mindeddig az országgyűlés volt a meghatározó. Az évszázados monarchiát a már hivatkozott 1946. évi I. törvénnyel felváltó köztársasági államforma, noha a Szent Korona státusában végletesen új helyzetet teremtett, a köztársasági államforma és a jogállami hatalomgyakorlás demokratikus módja nem változtat azon, hogy a Szent Korona a magyar állam jogfolytonosságának közjogtörténeti értéke. E történeti szimbólum ma is arra figyelmeztet, hogy az ország minden polgára részese a közhatalomnak, amelyért felelős, és amelyben cselekvően kell részt vállalnia.

٭ ٭ ٭

Az alkotmányozó a közjogtörténeti értékeket a preambulumban kívánja megörökíteni. A fent említettek, köztük a Szent Korona részei a nemzeti hagyományoknak. Az Unió nemzetállamai saját értékeiket ugyancsak megjelenítik, s tisztelik; így – a kölcsönösség és az arbiter elegantiae jegyében is – nemzeti szuverenitásunk hangsúlyozása mellett egyértelműen nyitottak vagyunk közös európai és egyetemes kulturális értékeinkre.

Vörös Imre[33]

Preambulumot az Alkotmányhoz – de milyet?

I.

Az alkotmányozás egyik kulcskérdésévé válik az, hogy a majdani alkotmány preambuluma hogyan illeszkedjék az alkotmányszöveg egészébe, azzal milyen szövegösszefüggést alkosson, valamint az, hogy mit tartalmazzon. Ennek szövege idejétmúlt, teljes újrafogalmazása szükséges[34].

A jogszabályok preambulumai ritkán váltanak ki nagyobb érdeklődést, pedig a preambulum nem egyszerűen deklaratív szöveg. A preambulum ritkán tartalmaz normatív tételt, azonban normatív gyakorlati, jogértelmezési jelentőségük sem kizárt.[35] Külön csoportot alkotnak ebből a szempontból az alkotmányok: ezek preambulumaiban keverednek az ünnepélyes deklarációk és az alkotmányozás céljainak megjelölése a szuverenitás kifejezetten és szükségképpen normatív problematikájával. Varga rámutat arra, hogy e preambulumoknak a különböző fokú normativitás mintegy immanens vonása, ugyanakkor az alkotmányok preambulumai az egyes alkotmányi rendelkezések értelmezésénél is szerepet játszhatnak.[36] Fentiekből következően, és a preambulum mindenkori tartalmától függően, a szövegnek ugyanolyan normatív jelentősége lehet, mint a jogalkotói aktus egészének, jóllehet a preambulumban egyaránt jelen vannak történeti elemek, valamint a szabályozás célját, továbbá elveit rögzítő – gyakran értéktartalommal bíró – tételek.[37]

A magyar Alkotmánybíróság gyakorlata is mutat példát arra, hogy – mintegy a fenti tételek későbbi igazolásaként – szükség volt a Preambulum normatív tartalmat hordozó szövegének felhívására. A problémát a magyar gazdaság meghatározása, természete vetette fel.

A 772/B/1990/5. AB határozatban (ABH 1991, 519., 521.) az Alkotmánybíróság – nyilván arra a valós veszélyre gondolva, hogy a szociális jogok biztosítása parttalan igényeknek adhat alkotmányjogi táptalajt – leszögezte, hogy a „szociális piacgazdaságnak” a preambulumban megfogalmazott tétele nem jelenti a „szociális jogállam” (sic!) elvének deklarálását. Ez a – nyilván a kezdetek idején a német jogból végiggondolatlanul átvett – fogalom többet ugyan nem szerepelt alkotmánybírósági határozatban, azonban a határozat a jogállam kontextusában fogalmazta meg azt, hogy a jogállamiságnak – akkori: 1990-es álláspontja szerint – nem feltétele a szociális biztonság. A Preambulumnak a magyar piacgazdaság „szociális” voltára vonatkozó kitétele tehát normatív minősítésként, normatív erővel, a további alkotmányi rendelkezések kontextusában vetődött fel. Bár a határozat szóhasználata tükrözi a magyar Alkotmánybíróság első lépéseinek tétova voltát, nem kétséges, hogy a szöveg – implicite – azt a dogmatikai álláspontot tükrözi, amely a preambulumnak is ugyanolyan jogszabályi, tehát normatív természetet tulajdonít, mint az alkotmány további konkrét rendelkezéseinek.

A probléma újból felbukkant a 21/1990. (X. 4.) AB határozatban[38]: az Alkotmány 9. §-a ugyanis a magyar gazdaságról mint „piacgazdaságról” szól; anélkül azonban, hogy megismételné a „szociális” jelzőt. Ebben a határozatban az Alkotmánybíróság arra helyezte a hangsúlyt, hogy a 9. § (1) bekezdésében a tulajdoni „formák”: a köztulajdon és a magántulajdon egyenrangúsága nyer alkotmányi rögzítést és védelmet. E rendelkezés célja tehát nem a gazdasági rend tartalmának, jellegének („szociális” vagy korlátlanul szabadversenyes piacgazdaságként történő) meghatározása, hanem az Alkotmány 70/A. §-ába foglalt diszkriminációtilalom jogegyenlőségi tételének a tulajdonhoz való jogra vonatkoztatott, a különös szintjén való kifejtése, konkretizálása.

A probléma azonban búvópatakként újra felbukkant az 59/1991. (XI. 19.) AB határozatban[39], mindazonáltal itt sem a „szociális” jelző kontextusában, hanem az állam közhatalmi és tulajdonosi minőségének elhatárolása szempontjából. A határozat arra helyezte a hangsúlyt, hogy a gazdasági társaságok jogi szabályozásában megjelenő, az állami tulajdonrésszel kapcsolatos privilégiumok alkotmányellenesek, mivel az állam ekkor nem a közhatalom gyakorlójaként, hanem polgári jogi – társasági jogi – jogalanyként van jelen. A piacgazdaság viszont – mint plurálisan tagolt tulajdoni szerkezetű gazdaság – a versenyszférában megköveteli az állam tulajdonosi és közhatalmi szerepének, minőségének következetes elhatárolását, valamint az állam többi társasági taghoz képesti privilegizált jogállásának megszüntetését.

A „szociális”, illetve „egyszerű, jelzőtlen” piacgazdaság kérdését végül a 33/1993. (V. 28.) AB határozat[40] döntötte el. A határozat kifejezetten a Preambulumra hivatkozva rámutatott az Alkotmány megalkotásának céljára: az Alkotmányt az Országgyűlés – többek között – a szociális piacgazdaságot megvalósító jogállamba való átmenet elősegítése érdekében alkotta meg. Ennek megfelelően a magyar gazdaság alapvető természetét, jellegét a Preambulum [és nem a 9. § (1) bekezdés] rögzíti. A szociális piacgazdaság a határozat szerint államcélnak minősül, amelyhez képest az Alkotmány 9. § (1) bekezdése nem a szociális piacgazdaság konkretizálása, hanem annak legfőbb biztosítéka. Ezzel a gondolatmenettel az Alkotmánybíróság szerencsésen ismerte fel azt, hogy

– a magyar gazdaság alapvető természetének, minőségének nem akármilyen, hanem a szociális piacgazdaság tekintendő; és hogy

– ezt a Preambulum szögezi le.

Az Alkotmánybíróság óvakodott attól, hogy a szociális piacgazdaság tartalmának, kritériumainak részletezésébe belemenjen: ez nem is következett az előtte fekvő ügyből. Másfelől a testület helyesen határozta meg a Preambulum és a 9. § (1) bekezdés egymáshoz való viszonyát. Megítélésünk szerint a levonható következtetés kétségkívül az, hogy a két rendelkezés egyaránt normatív tartalommal bír, azonban a magyar gazdaság alaptörvényi szintű megfogalmazását a Preambulum tartalmazza. A 9. § (1) bekezdés a diszkriminációtilalom sajátos, a tulajdonhoz való jogra vonatkoztatott megfogalmazása, azaz a magyar gazdaság mibenlétének meghatározásához nincsen köze – azon túl, hogy a köz- és a magántulajdon egyenrangú, vagyis közöttük nincsen hierarchikusan tételezhető különbség (ez természetesen nem zárja ki azt, hogy a köztulajdon sajátosságait a jogalkotó a jogi szabályozás során ne vehesse figyelembe).

A hatályos Alkotmány Preambulumának funkciójával kapcsolatban tehát e helyen azt a sajátosságot emelnénk ki, hogy az – szövegezésétől függő – normatív tartalmánál fogva nem egyszerűen ünnepélyes deklaráció, hanem emellett szükség esetén el kell tudni látnia az egyes alkotmányi rendelkezések értelmezésének és alkalmazásának segítése funkcióját is. Alkotmányunk Preambuluma a fentebb elemzett határozatokban éppen azáltal tudta ellátni ezt a funkcióját, hogy megfogalmazta az Alkotmány megalkotásának céljait, amivel biztosítja, hogy – szükség esetén – e célok megvalósításának fényében legyenek értelmezhetőek az utána következő konkrét alkotmányi rendelkezések. A célok, és ezekkel szerves összefüggésben az alapvető értékek[41] szabatos megfogalmazása a garanciája annak, hogy a jövendő alkotmány[42] preambuluma ugyanúgy el tudja látni az alkotmánybírósági jogértelmezést és jogalkalmazást elősegítő funkcióját, mint a jelenlegi.

A preambulumnak tehát kettős tartalommal célszerű bírnia: egyfelől egy ünnepélyes deklarációt rögzítő, másfelől egy kifejezetten normatív tartalommal, amely jogértelmezést, jogalkalmazást segítő funkciójának eleget téve képes mintegy „megágyazni” az azt követő alkotmányszöveg egyes rendelkezéseinek. A jövendő alkotmány preambulumának ennek megfelelően szükségképpen két részből kellene állnia.

II.

Az alapvetően történeti hangot megütő ünnepélyes deklaráció ismét több elemből tevődhet össze. A történelmi vonatkozások miatt elképzelhetőnek tartjuk egyrészt az ezeregyszáz éves múlt büszke vállalására való hivatkozást, másrészt ezzel összefüggésben az államalapítás történeti körülményeinek keresztény gyökereire való utalást.

Alapos vizsgálat és megvitatás után ebben a deklarációban kaphatna helyet, harmadrészt, a magyar állameszme-történetben betöltött jelentőségre tekintettel – és itt a hivatkozásnak ugyancsak nem a jelenkorra utaló normatív, hanem a történeti természetét hangsúlyoznánk –, a szentkorona-tan. A szentkorona-tan átfogó – és azóta is páratlan – jogtörténeti feldolgozását Eckhart Ferenc végezte el 1941-ben megjelent nagy ívű munkájában.[43] A tan jelentős leegyszerűsítéssel három aspektust ölel fel: egyrészt a szentkorona tagjai tekintetében azt, hogy Werbőczy Tripartitumának értelmezése óta minden nemes a szentkorona tagja, nemcsak – mint korábban – az előkelők, területileg pedig a tartományok és a városok. Másrészt a török hódoltság idején felerősödött a szentkorona-tan területi értelme[44]: az, hogy a királyi és a keleti Magyarországot, benne Erdélyt a korona kapcsolta össze, a szétszakított ország közjogi összetartozását biztosította. Harmadrészt, a királyi jövedelmeket a szentkorona jövedelmeinek tekintik, ebbe foglalva bele a király eltartását szolgáló, el nem idegeníthető javakat, amelyek tehát kereskedelmi forgalomba nem kerülhetnek, mint például a szabad királyi városok. Eckhart kiválóan mutatja be a szentkorona-tan tartalmának változásait, pontosabban azt, hogy a fent vázolt összetevők mely korban – az aktuális történéseknek megfelelően és azok által befolyásoltan, indukáltan – hogyan léptek előtérbe, illetve hogyan szorultak háttérbe: melyik elem miért vált hangsúlyosabbá. Kimutatja azt is, hogy bizonyos történeti korokban – így például az 1700-as évek végének abszolutizmusa idején; de még a reformkor idején, 1846-ban is – a közjogi írók nem is tettek említést a szentkorona-tanról[45] (amint egyébként a ma használatos egyetemi jogtörténeti tankönyvek is alig).[46] Eckhart kutatásaiból azt a következtetést vonja le, hogy a Tripartitumtól az 1890-es évekig közjogi íróink – tehát a közjogi szakirodalomban – nem tulajdonítottak különösebb jelentőséget a szentkorona-tannak: a szerzők a koronázásban és a szent koronában látják „a királyi jogok, és az ország szabadságainak kútfejét, de magával a szentkorona tanával, mint alkotmányunk alaptételével nem találkozunk e könyvekben: …nem egyszer utalnak rá, mégpedig mindig a politikai viszonyoknak megfelelően, de inkább mellékesen.”[47]

A tan új életre kelt, és új magyarázatot kapott a kiegyezés után: ekkor kezdődött az a kiterjedt jogirodalmi vita, amely Hajnik Imre (és a nézeteit a parlamentáris alkotmányba beültető-modernizáló Concha Győző) munkájával indult[48], és amelynek során a tan különösen Timon Ákos, valamint Beöthy Ákos, végül Kmety Károly összegező elméletében nyerte el végső formáját.

Mi tehát a szentkorona-tan üzenete a XXI. századi – alkotmányozásra készülő – magyar köztársaságnak? Ami a második, a területi oszlopot illeti, ez teljességgel értelmezhetetlen, mivel az ország területi egységét, egyben kiterjedését nemzetközi egyezmények határozzák meg. A harmadik oszlop, azaz a szentkorona jövedelmeinek tekintett királyi jövedelmek tétele ugyancsak nem mond a modern pénzügyi-költségvetési jog szempontjából semmit; erre inkább a majdani alkotmány közpénzügyi fejezetének kidolgozásánál kellene figyelmet fordítani.[49]

Marad az első oszlop: az állampolgárok ruházzák át a királyra a szuverenitás gyakorlásának egy részét, ennélfogva a polgárok egyenlő politikai jogképességében fedezendő fel a szentkorona-tan modern értelme.

Összefoglalva megállapíthatjuk, hogy nézetünk szerint a szentkorona-tannak a 21. századi állameszmére, közjogi berendezkedésre nézve nincsen normatív mondanivalója, nincsen a mai alkotmányjog számára értelmezhető üzenete. A tan megemlítése állameszme-történeti kontextusban, az ünnepélyes deklaráció részeként mindazonáltal a majdani alkotmány preambulumának első, történeti részében elképzelhető. Ez annyit jelent, hogy mivel a tan megemlítése nem a preambulum második, normatív tartalmú részében jelenik meg, később: az alkotmány alkalmazása-értelmezése során zavarokat nem okozhat.

Kulcskérdésnek kell tekinteni az alkotmány – így a preambulum – bevezető mondatát: annak meghatározását, hogy ki az alkotmányozás alanya? Ebben a mondatban (mondatrészben) az alkotmányozó óhatatlanul szembe kerül a nép és a nemzet fogalmaival, ezeket használnia kell, miközben e tekintetben a közvélekedésben meglehetős káosz uralkodik. Nézetünk szerint a „nép” és a „nemzet” fogalmának egymással is kontextusban történő, egyértelmű tisztázása nélkül az alkotmány szövege nem kezdődhet el.

A „nép” fogalmához a XX. század első felében előszeretettel kapcsoltak olyan értelmezést (különösen a népi írók irodalmi, valamint a falukutatók szociográfiai munkáiban), amelyben a nép alávetettségben, az „urakkal” való szembeállításban, tehát egyfajta – jogos – feudális értelmezési tartományban jelent meg. A XX. század második felében ez az értelmezés kiüresedett, és a kommunista ideológia semmitmondó maszlagává vált. Igazi értelmet nyert azonban 1956-ban, amikor az ország lakóinak megszólítása rendre a „Magyarország népe” fordulattal történt.

Az 1990-es években bevetté vált, és a mai napig szinonimaként használt népi-nemzeti formula a két kategória összemosása révén értelmezhetetlenné teszi a nemzet fogalmát. Pedig a nemzet Magyarország népének kontextusában a nép mint az ország lakóinak egységét hangsúlyozó kategória, eltérő tartalmat jelöl: mást jelent. A nemzet etnikai kategória, és Magyarország népének sokféleségét, különböző etnikumokhoz tartozását fejezi ki, míg a nép ezt a sokféleséget foglalja egységbe. Emlékezzünk vissza Kmety felfogására, amikor az etnográfiai, gazdasági és kulturális szempontból „legkülönbözőbb népelemek” egyenlő politikai jogképességéről értekezik éppen a szentkorona-tan kapcsán.[50] Az etnikai különbözőség a többféle nemzethez tartozást, a nép fogalma ezeknek az együtt élő nemzeteknek az egységét, államalkotó közösségét fejezi ki.

A preambulum – az alkotmány – első mondata tehát valahogyan így kezdődhetne: „Mi, Magyarország népe, az együtt élő, államalkotó nemzetek közössége…”[51]

III.

A preambulum második része viszont kifejezetten normatív tartalommal bíró: jogértelmezést, jogalkalmazást segítő funkciót betöltő, alapvető megállapításokból kellene állnia.

Kérdés tehát, hogy mi legyen benne a jövendő magyar alkotmány preambulumában?

A jövendő alkotmány preambuluma második, normatív részének megítélésünk szerint négy témakörre kellene kiterjednie: bevezetés, társadalompolitikai alapértékek, gazdasági alapértékek, európai integrációs értékek.

A bevezetésnek nyilatkozatot kellene tartalmaznia a hatályos alkotmány ideiglenes jellegéről a véglegesre való áttérés, mint az alkotmány megalkotásának voltaképpeni egyetlen igazán értelmezhető célja, tekintetében. Ebben méltatást érdemel a hatályos Alkotmány mint amely megalapozta az 1990. évi rendszerváltozás sikerét, és átvezette Magyarországot az egypártrendszerből és a tervgazdaságból a polgári demokráciába, illetve a szociális piacgazdaságba.

A bevezetést követő három, az előbb tárgyaltakhoz képest konkrétabb kérdés tekintetében abból kellene kiindulni, hogy ezek azok a témakörök, amelyek az alkotmány egyes rendelkezései értelmezésénél és alkalmazásánál valódi segítséget nyújthatnak, azaz a preambulumnak ezek a megállapításai fejezik ki a leghangsúlyosabban a preambulum – részbeni – normatív funkcióját. Ennek megfelelően ebben a részben kell különösen ügyelni arra, hogy a szövegbe csak olyan értékek és intézmények kerüljenek be, fogalmazódjanak meg, amelyek alkotmányjogilag relevánsak, vagy legalábbis az Alkotmánybíróság általi jogalkalmazás és jogértelmezés során alkotmányjogi kategóriává transzformálhatóak (annak veszélyeire, hogy jelszavak kerülnek a preambulum ezen normatív részébe, alább visszatérünk).

Emellett a preambulum értelemszerű követelménye a tömör, rövid megfogalmazás: a három normatív természetű alapérték megfogalmazásának erénye tehát a rövidség.

A társadalompolitikai alapértékek felsorolása nagyrészt megegyezhetne a hatályos Alkotmánnyal: parlamentáris demokrácia, demokratikus jogállam, kiegészítve néhány új elemmel (a többpártrendszerre való utalás nyilván elhagyható).

Kiemelt jelentőségénél, értékhordozó voltánál fogva feltétlenül rögzíteni kell a jogállamiságból jelenleg az Alkotmánybíróság gyakorlatában levezetett jogbiztonság követelményét – ez a jogállam lényege. A jogbiztonság rögzítése „ágyaz meg” olyan, a belőle következő, az alkotmányszöveg későbbi rendelkezéseiben rögzítendő szabályoknak, mint például a visszaható hatályú jogalkotás tilalma.

Ugyancsak hitet kellene tennie a preambulumnak az emberi méltóság, valamint az emberi jogok tiszteletben tartása mellett. Szorosan e témához kapcsolódóan kell leszögezni azt az Európában sajátosan magyar problémaként jelentkező felelősséget, amelyet Magyarország a határokon túli magyarság jövőjéért vállal.

A gazdaságpolitikai alapok értékszempontú megfogalmazása a már említett szociális piacgazdaság tételének rögzítését igényli. A Magyar Köztársaság gazdasági rendjének meghatározása alapkérdés, azonban konkrét tartalma állandó változásnak kitettségénél fogva nem fogalmazható meg az alkotmány valamelyik konkrét rendelkezésében. Mint az Alkotmánybíróság által is államcélnak tekintett alkotmányjogi jogintézményt a preambulumban célszerű elhelyezni, és a továbbiakban erről hallgatni. A szociális piacgazdaság mindenkori konkrét tartalma nehezen megragadható, jobbára közgazdaságtani kategória[52], amelyet az alkotmány későbbi, egyes konkrét jogintézményekre vonatkozó rendelkezései, valamint azok Alkotmánybíróság általi alkalmazása és értelmezése tölti meg a mindenkor aktuális tartalommal. Ilyen rendelkezések: a tulajdonhoz való jog védelme, a szociális biztonsághoz való jog (amely természetét tekintve – mivel az államnak már nem tartózkodási, hanem adási-cselekvési kötelezettségéről van szó – jelentősen eltér más alapvető jogoktól: vegyülnek benne az alapjogi, valamint az államcélra jellemző vonások), vagy a vállalkozás alapvető joga, illetve a gazdasági verseny szabadságának államcélja.

A szociális piacgazdaság kategóriája tartalmilag ma már messze van a Ludwig Erhard és Alfred Müller-Armack egykori víziójától[53], ugyanakkor ma is kifejezi az állam és a teljesítményorientált polgár viszonyának, feladatmegosztásának piacgazdasági alapú, ugyanakkor – a teljesítménye kifejtésében korlátozott polgárok iránti szolidaritás eszméje által – szociális szempontokkal korrigált rendjét. A szociális piacgazdaság tartalma, konkrét megjelenése és működési módja tehát nem értelmezhető absztrakt módon, hanem egy-egy állam konkrét gazdasági rendjéhez kötötten; olyannyira, hogy még az Európai Uniónak is megvan a maga saját szociális piacgazdaság-fogalma, amelynek tartalmát azonban a két alapszerződés mindenkori tartalma alakítja.[54] Következésképpen a preambulumban feltétlenül meg kell határozni a magyar gazdaság mibenlétét, azonban ezt csak ott kell megtenni, és nem is szabad az alkotmány konkrét rendelkezéseiben sem ennél többet mondani róla. Ami ennél több, azt értelmezheti az Alkotmánybíróság, és amúgy is kifejti a gazdasági jogalkotás folyamatában meghozott – alkotmányos! – törvények sora.

A preambulum által feltétlenül rögzítendő harmadik normatív tartalmú alapérték az európai klauzula. Bár az európai integráció maga is a politikai és a gazdasági unió egysége, itt nem célszerű külön társadalompolitikai-gazdaságpolitikai értékkijelentésekbe bonyolódni. Egyrészt az EU társadalom- és gazdaságpolitikai állapota, víziója talán még a tagállamokénál is gyorsabban, mindenesetre esetenként meglepetésszerűen változik, másrészt ezeket az alapértékeket amúgy is rögzíti az EU Szerződés és az EUMSz. A magyar alkotmány preambulumára tartozik viszont az európai népek egységtörekvései iránti elkötelezettség kinyilvánítása. A Magyar Köztársaság az EU tagállama, és mint ilyennek, alkotmányos rendjének, közpolitikáinak és jogrendjének is jellegadó vonásának kell lennie az európai egység iránti elkötelezettségnek.

Az elkötelezettség kinyilvánítása azonban nem kötődhet az európai egység valamely konkrét formájához, akárcsak például az EU-hoz sem, mivel nem egy egyébként is állandó változásoknak kitett intézmény, államalakulat, hanem a benne megtestesülő törekvés az, amely számunkra alaptörvényi érték. Azt is figyelembe kell azonban venni, hogy a Magyar Köztársaság nemcsak EU-tagállam, hanem tágabb értelemben a globalizálódott világ: a nemzetközi közösség és a világgazdaság része is. Ennek megfelelően az európai klauzulát ebben a kontextusban kellene elhelyezni: tehát, kinyilvánítva elkötelezettségünket a világ minden népével és államával való együttműködésre való törekvés iránt, különös tekintettel az európai népek egységtörekvésére. Ez a szerkezet egyben azt is kizárná, hogy a két egyenrangúnak tételezett alkotmányos érték között feloldhatatlan konfliktus keletkezzék, hiszen a preambulum ezen részének normatív funkciója segítséget nyújthat az alkotmány egyes rendelkezéseinek értelmezéséhez és alkalmazásához ilyen konfliktus esetén.

Kérdés ezek után, hogy mi az, ami ne kerüljön a preambulumba.

Abból az alapelvből kiindulva, hogy a normatív részben amúgy is csak alkotmányjogi, vagy azzá transzformálható intézményeket szabad elhelyezni, nyilvánvaló, hogy a normatív résztől idegen szólamoknak, jelszavaknak nincs itt helyük. Alkotmányjogilag értelmezhetetlen kategóriák elhelyezése megzavarná a preambulum jogértelmezést-jogalkalmazást segítő funkciójának betöltését. A preambulum felfogásunk szerint ugyan részben ünnepélyes deklaráció, részben normatív szöveg, azonban napi aktualitásoknak még az ünnepélyes deklarációba való beépítése is megzavarná éppen az ünnepélyes jelleget, akadályozná az alkotmánnyal való azonosulást, az Alkotmány iránt kialakult szimpátiának és bizalomnak az új alkotmány vonatkozásában történő fenntartását, sőt, megerősítését.

[1] Egyetemi tanár (Eötvös Lóránd Tudományegyetem)

[2] Egyetemi tanár (Budapesti Corvinus Egyetem)

[3] Az alkotmányok közül csak néhány nevezi nevén és hívja preambulumnak a bevezetőt (pl. a francia, német, portugál alkotmány). A hivatkozott alkotmányokat lásd Nemzeti alkotmányok az Európai Unióban (szerk.: Trócsányi, L. – Badó A.) Budapest, KJK–Kerszöv, 2005.

[4] Varga Cs.: A preambulumok problémája és a jogalkotási gyakorlat, Állam- és Jogtudomány. 1970. 2. szám, 249–307.

[5] A preambulumokat idézi és értékeli Sulyok Márton–Trócsányi László tanulmánya. Lásd Az Alkotmány kommentárja (szerk.: Jakab A.) I. kötet, Budapest. Századvég Kiadó. 2009. 85–86. Megjegyzendő, hogy az 1848-as áprilisi törvénykönyv preambuluma az Előbeszéd címet viselte. Lásd Az 1847–48. évi Országgyűlési Törvénycikkek reprint kiadása. Budapest. AKV–MAECENAS. 1988.

[6] Sulyok M.–Trócsányi L.: uo. 94–105.

[7] Horvát Köztársaság alkotmánya. In: Kelet-Európa új alkotmányai (szerk.: Tóth K.) Szeged. 1997.
139–140.

[8] Bragyova A.: Az új alkotmány egy koncepciója. Budapest. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó–MTA Állam- és Jogtudományi Intézet. 1995. 29–30.

[9] Csink L.: A preambulum szerepe egyes alkotmányokban. Collega. 2005. április, 5–9.

[10] Kukorelli I.: Az 1946. évi I. törvény közjogtörténeti jelentősége és az alkotmányos jogfolytonosság.
In.: Tradíció és modernizáció a magyar alkotmányjogban, Századvég. Budapest. 2006. 32–38., Csink L.: uo. 8.

[11] Eckhart F.: A szentkorona-eszme története. Budapest. 1941.

[12] A téma közjogi aspektusainak kifejtésére lásd Kovács I.: Az ideiglenes Nemzetgyűlés összehívásának közjogi alapjairól. Jogtudományi Közlöny. XXX, 3–4. sz. Budapest. 140–145.

[13] Eckhart: i.m. 63.

[14] Eckhart: i.m. 65.

[15] Werbőczy I.: Hármaskönyv (Tripartitum). In Corpus Juris Hungarici-Magyar Törvénytár. Budapest. 1897.

[16] Hármaskönyv, I.3. 6. §.: „Postquam vero inspirante Spiritus Sancti gratia ad agnitionem veritatis. Catholicaeque fidei professionem opera ipsius sancti regis nostri. Hungari venere et eundem sponte in regem elegere, pariter et coronavere; omnis nobilitationis, et ex consequenti possessionariae collationis, qua nobiles decorantur, et ab ignobilibus segregantur, facultas, plenariaque potestas, in jurisdictionem sacrae coronae regni hujus, et per consequens in principem, ac regem nostrum, communitate et communitatis ab auctoritate simul cum imperio, et regimine translata est, a quo jam omnis nobilitatis origo, per quandam traslationem reciprocam, reflexibilemque connexionem ita mutuo semper dependet; ut sejungi, segregarique nequeat, et alter sine altero fieri non possit. 7. §. Neque enim princeps, nisi per nobiles eligitur neque nobilis, nisi per principem creatur atque dignitate nobilitari decoratur.”

[17] Kovács I.: Deák „Adalék” a magyar közjoghoz. Utószó és jegyzetek. Budapest. 1987.

[18] Beöthy Zs.: Elemi Magyar Közjog. Pest. 1846. 17.

[19] Eckhart: i.m. 254.

[20] Eckhart: i.m. 263.

[21] Deák F.: Adalék a magyar közjoghoz. Pest. 1865.

[22] Eckhart: i.m. 330.

[23] Eckhart: i.m. 332.

[24] Eckhart: i.m. u.o.

[25] Péteri Z.: A jogállamiságról. Magyar Tudomány. 1989. 724–735.

[26]A Magyar Közigazgatási Bíróság. Budapest. 1947.

[27] Ereky I.: A magyar trón megüresedésének kérdéséhez. Budapest. 1921; Alkotmányjogi értekezlet jegyzőkönyve. Budapest. 1922.

[28] Vass L.: A Szent Korona és a jogfolytonosság. Budapest. 1926; Molnár K.: A jogfolytonosság helyreállításának jogelvi szükségessége és lehetősége. Pécs. 1930; Kardos J.: A Szent Korona-tan története, 1919–1944. Budapest. 1985; uő.: A Szent Korona és a Szent Korona-eszme története. Budapest, 1992; Vargyai Gy.: Bírálat, kihívás és program. Jogtudományi Közlöny. 1986. 7. sz., 327, Molnár K.: Alkotmánytörténeti illuzió-e a magyar alkotmányfejlődés jellegzetes közjogi iránya? Budapest. 1931.

[29] Csekey I.: Magyarország alkotmánya. Budapest. 1943, 28.

[30] Molnár K.: A magyar jogelmélet néhány alapvonása. Budapest. 1932.

[31] Polner Ö.: Az államelmélet néhány főbb kérdése. Budapest. 1935: Kocsis I.: A Szent Korona tana. Budapest. Püski Kiadó. 1995.

[32] A törvényt az Országgyűlés az 1999. december 21-ei ülésnapján fogadta el. Lásd: 2000. évi I. törvény Szent István államalapításának emlékéről és a Szent Koronáról (Magyar Közlöny, 2000. évi 1. szám).

[33] MTA levelező tagja, kutató professzor, (MTA Jogtudományi Intézete)

[34] Sólyom L.: Az alkotmányozás őszintesége. HVG, 2010. 10. 23. 23–26., aki szerint a politikai viták feltehetően erre az ideologikus tárgyra fognak koncentrálódni; Jakab A.: Szívműtét előtt. Milyen legyen a magyar alkotmányozás? Magyar Nemzet – Magazin. 2010. 10. 02. 25–26.

[35] Varga Cs.: A preambulumok problémája és a jogalkotási gyakorlat. Állam- és Jogtudomány. 1970. 261.

[36]Uo. 265–275., különösen 267.

[37]Uo. 286–290.

[38] ABH 1990, 81.

[39] ABH 1991, 295.

[40] ABH 1993, 249.

[41] Az értékszemléletről általában lásd Fekete B.: Európa értékei és az értékek Európája. Jogtudományi Közlöny. 2010. 4. 206–212.

[42] Ismét utalnunk kell arra: azt, hogy egyáltalán szükség van-e új alkotmányra, a politika eldöntötte anélkül, hogy ebben a kardinális kérdésben előzetesen véleményt kért volna a jogász, ezen belül az alkotmányjogász szakmától, azon belül is a jogtudománytól. A lehetséges indokokról vö. Sólyom: i. m. 24.; Jakab: i. m. 25–26.

[43] Eckhart Ferenc (lásd: A szentkorona-eszme története. Budapest, 1941.) ezt a munkáját a következők miatt tartotta megírandónak: „A jelen munka célja mai közjogunk egyik legfontosabb tételének, a szentkorona-tannak történeti fejlődését tisztázni. Idestova tíz éve már, hogy egy értekezésem körül lefolyt tudományos irodalmi vitában rámutattam arra [Eckhart F.: A magyar alkotmányfejlődés. Magyar Jogi Szemle, 1931. 5. 202–205. – V. I. megjegyzése], hogy e kérdésnek nincs adatokra támaszkodó jogtörténeti feldolgozása, hanem hogy a vele foglalkozók bizonyítás nélkül ugyanazokat a véleményeket hangoztatják. Utaltam arra, hogy a vita folyamán egyetlen új adat sem merült fel s így a kérdés megoldása egy lépéssel sem jutott előbbre. Jeleztem azonban azt a szándékomat, hogy a kérdéssel behatóan fogok foglalkozni.” (i. m. 5.). Eckhardt röviden foglalta össze a szentkorona-eszmét későbbi munkájában (Magyar alkotmány- és jogtörténet. Budapest, 1946. 254–256.) elsősorban a szentkorona-tagság magyarázatára helyezve a hangsúlyt. – Megjegyezzük, hogy Eckhart is – csakúgy, mint mások, mindenekelőtt a nagyhatású Timon Ákos is – kis kezdőbetűvel írják a tant, nem pedig – mint ma divatba jött – nagybetűkkel; mi is Eckharthoz és a többiekhez tartjuk magunkat. [A szerkesztő megjegyzése: a „Szent Korona” és a „Szent Korona-tan” kifejezések jelen tanulmány során
– a szerző előbbiekben megfogalmazott álláspontját tiszteletben tartva – kisbetűvel írva szerepelnek, a kötet többi részében azonban – a Magyar Tudományos Akadémia által kiadott, jelenleg hatályos helyesírási szótárnak megfelelően – a nagybetűs írásmód érvényesül.]

[44] Eckhart: i. m. 296.

[45] Uő: i. m. 302., 304.

[46] A még 1972-ben Budapesten megjelent Csizmadia A. – Kovács K. – Asztalos L.: Magyar állam- és jogtörténet a korszellemnek megfelelően, és a mának szólóan értelmezhetetlenül, a parasztságnak a szentkorona tagságából való kizárását emeli ki. Nem említi a Magyar jogtörténet (Budapest, 1999.); a Magyar alkotmánytörténet (Budapest, 2002.) pedig vázlatosan ismerteti a tan lényegét, és bemutatja annak mint a kiegyezéstől kezdve egyre inkább aktuálpolitikai célokat alátámasztó ideológiának, színeváltozását: 83–85., 211., 226–229., 243. Ilyen aktuálpolitikai üzenetként jelenik meg a dualizmus korában az állampolgárok egyenlő szentkorona-tagságából adódó „idilli alkotmányosság és társadalmi béke tablója”, valamint „a magyarság Kárpát-medencei küldetése”, államalkotó-képessége. i. m. 227.

[47] Eckhart: i. m. 315.

[48] Lásd Hajnik I.: Magyarország az Árpád-királyoktól az ősiségnek megállapításáig és a hűbéri Európa. Pest. 1867. – idézi: Eckhart: i. m. 316–317.

[49] Javaslatokat tett pl. Drinóczi T.: Gazdasági alkotmány és gazdasági alapjogok. Budapest–Pécs. 2007. 90–93.; Hamza G.: Észrevételek a készülő új alkotmányhoz. Jogtudományi Közlöny. 2010. 12.

[50] Lásd Eckhart: i. m. 330.

[51] A megfogalmazással kapcsolatos alapos vizsgálatot, valamint nagyfokú óvatosságot indokolja például a 2010 kora nyarán elhangzott, – az egyik miniszterelnök-helyettestől (KDNP) származó – javaslat, amely szerint az Alkotmány a Himnusz első szavaival kezdődjék („Isten, áldd meg a magyart”). A menthető szakszerűtlenség láthatóan a kibic felelőtlenségével vegyül: eltekintve attól, hogy „Isten”-nek mint „a történelem urá”-nak a törvénykezésbe való illetlen bevonása a közelmúltban már egy ízben megtörtént [lásd a 2010 nyarán meghozott 2010. évi XLV. törvény a Nemzeti Összetartozás melletti tanúságtételről (MK. 92. szám, 2010. 06. 04.)], és így – napi politikai játékok rongylabdájává válva – Isten nevének lejáratódása veszélyét idézi fel a javaslat, megszegi az elsőt a mózesi-keresztény tízparancsolat közül is: „Az Úrnak, a Te Istenednek a nevét hiába fel ne vedd; mert nem hagyja azt az Úr büntetés nélkül, a ki az ő nevét hiába felveszi.” (Mózes II,. könyve 20.7. – Károli Gáspár fordítása. Szent Biblia. Budapest, 1976.)

[52] Csaba L.: Életképes modell-e a szociális piacgazdaság? Távlatok. 2008, 80. sz. 39–48.

[53] Erhard, L.: Wohlstand für Alle c. írásában foglalta össze felfogása lényegét (magyarul: Jólét mindenkinek. Budapest, 1994.). A 2000-es évek értelmezéséhez lásd A szociális piacgazdaság lexikona. Budapest, 2006.

[54] Az Európai Unióról szóló Szerződés 3. cikk (3) bekezdése szerint az EU szociális piacgazdaságának lényegi jegyei – célként tételezve – jelenleg az alábbiak: kiegyensúlyozott gazdasági növekedés, árstabilitás, magas versenyképesség, teljes foglalkoztatottság, a környezet védelme.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.