Sztrájkjog Magyarországon

Szerkesztette: Halmos Csaba

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2010

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Petr Kral

A kiadványok szerkesztésért felelős: Kis Erika

Felelős szerkesztő: dr. Olajos Rita

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Gyártási főmunkatárs: Kerek Imréné

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 201 7

Jelzőszám: KK-001P0-2062

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén,

továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában

(fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Sztrájkjog Magyarországon

Szerkesztette: Halmos Csaba

Szerkesztő–lektor:
Dr. Halmos Csaba

Szerzők:
Dr. Berki Erzsébet
Gaskó István
Dr. Halmos Csaba
Dr. Handó Tünde
Dr. Herczog László
Dr. Juhász Zoltán
Keleti Tamás
Dr. Kiss György
Dr. Kovács Géza
Dr. Lápossy Attila
Dr. Lőrincz György
Molnár Zoltán
Dr. Nacsa Beáta
Dr. Pál Lajos
Pataky Péter
Dr. Radnay József
Dr. Schregle, Johannes
Dr. Szabó Máté
Tomor János
Dr.Vadász György
Dr. Zeller Judit
Dr. Zoltay Ákos

A könyv tartalmazza a Pécsi Tudományegyetem Felnőttképzési és Emberi Erőforrás Fejlesztési Kara, az Állami Foglalkoztatási Szolgálat Társadalmi Párbeszéd Központja, valamint a Munkaügyi Közvetítői és Döntőbírói Szolgálat által szervezett, „Húsz éves a sztrájktörvény” című konferencia (2009. június 15–16.) anyagát.

Kézirat lezárva: 2010. február 19.

© Dr. Berki Erzsébet, Gaskó István, Dr. Halmos Csaba, Dr. Handó Tünde, Dr. Herczog László, Dr. Juhász Zoltán, Keleti Tamás, Dr. Kiss György, Dr. Kovács Géza, Dr. Lápossy Attila, Dr. Lőrincz György, Molnár Zoltán, Dr. Nacsa Beáta, Dr. Pál Lajos, Pataky Péter, Dr. Radnay József, Dr. Schregle, Johannes, Dr. Szabó Máté, Tomor János, Dr.Vadász György, Dr. Zeller Judit, Dr. Zoltay Ákos, Budapest, 2010

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2010

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Szerzők, előadók

Berki Erzsébet dr., főosztályvezető-helyettes, Szociális és Munkaügyi Minisztérium

Gaskó István elnök, Független Szakszervezetek Demokratikus Ligája

Halmos Csaba dr., címzetes egyetemi tanár, Pécsi Tudományegyetem, korábban a Munkaügyi Minisztérium jogelőd szervezetének az Állami Bér- és Munkaügyi Hivatal elnöke, a sztrájktörvény parlamenti előterjesztője

Handó Tünde dr., elnök, Fővárosi Munkaügyi Bíróság

Herczog László dr., miniszter, Szociális és Munkaügyi Minisztérium

Juhász Zoltán dr., az állampolgári jogok országgyűlési biztosának munkatársa, doktorandusz-hallgató (elte ájk)

Keleti Tamás főtitkár, Textilipari Dolgozók Szakszervezete

Kiss György dr., egyetemi tanár, Pécsi Tudományegyetem

Kovács Géza dr., igazgató, Munkaügyi Közvetítői és Döntőbírói Szolgálat

Lápossy Attila dr., jogi referens, Országgyűlési Biztos Hivatala

Lőrincz György dr., ügyvéd, korábban az Állami Bér- és Munkaügyi Hivatal Munkajogi Főosztályának vezetője, a sztrájktörvény egyik kidolgozója

Molnár Zoltán alelnök, Légiközlekedési Egyesült Szakszervezet

Nacsa Beáta dr., egyetemi adjunktus, Eötvös Lóránd Tudományegyetem

Pál Lajos dr. ügyvéd, korábban a Munkaügyi Minisztérium Munkajogi Főosztályának vezetője, több minisztériumban helyettes államtitkár

Pataky Péter elnök, Magyar Szakszervezetek Országos Szövetsége

Radnay József dr. elnök, Magyar Munkajogi Társaság

Schregle, Johannes dr. a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet Industrial Relations Departement korábbi vezetője; az International Society for Labour Law and Social Security főtitkára; Hon. Prof., University of Salzburg

Szabó Máté dr., az állampolgári jogok országgyűlési biztosa

Tomor János igazgató, Magyar Ruhagyártók Egyesülése

Vadász György dr., ügyvezető társelnök, Magyar Iparszövetség

Zeller Judit dr., jogi referens, Országgyűlési Biztos Hivatala

Zoltay Ákos dr., ügyvezető főtitkár, Magyar Bányászati Szövetség

Bevezetés

Több mint húsz év telt el a sztrájktörvény parlamenti jóváhagyása óta. A gyakorlat igen vegyes, mondhatnánk ellentmondásos képet mutat. Egyrészt sajnos, vagy éppen szerencsére, a törvény működik. Az úgynevezett rendszerváltó törvények közé tartozik, és egyes vélemények szerint nem lebecsülendő értéke, mások szerint viszont hiányossága, hogy azon törvények egyike – talán az egyetlen –, amelyet a legkevesebbet módosítottak. A gyakorlat is tükrözte a törvénynek előbbiekben említett ellentmondását, amelynek alapján egyesek a törvény azonnali módosítását követelik, míg mások a jelenlegi törvény változatlanul hagyása mellett voksolnak. A társadalom véleménye is gyakran kétarcú: a sztrájk miatti gondok ellenére egyesek támogatják a dolgozók sztrájkját, míg mások elfogadhatatlannak tartják azt a kiszolgáltatott helyzetet, amibe kerülnek a munkabeszüntetés miatt.

A kötet átfogó képet kíván nyújtani a sztrájktörvény születésétől napjainkig eltelt időszakról. Talán egyik kiemelhető értéke, hogy „aki számít, benne van”. A sztrájkban érintett valamennyi szereplő – a kormány, munkaadói képviselők, szakszervezetek, ombudsman – álláspontját megismerhetjük. Rajtuk kívül a kötet tartalmazza az egyetemi kutatók mellett a munkajogi szakemberek, a munkajogi bíróságok törvénnyel kapcsolatos nézeteit is. Átfogó kutatás révén ismerheti meg az olvasó az elmúlt húsz év teljes adatbázisát a lezajlott sztrájkokról. Kortörténeti – eddig sehol nem publikált – eredeti dokumentumok szemléltetik a sztrájktörvény születésének „viharos” körülményeit, felidézve az előkészítés máig hasznos, tanulságos vitáit, a széles körű társadalmi párbeszéd alapján megkötött kompromisszumokat.

A kötet teljes egészében tartalmazza annak a kétnapos konferenciának az anyagát, amelyet 2009. június 15–16-án szervezett a Pécsi Tudományegyetem Felnőttképzési és Emberi Erőforrás Fejlesztési Kara, az Állami Foglalkoztatási Szolgálat Társadalmi Párbeszéd Központja, valamint a Munkaügyi Közvetítői és Döntőbírói Szolgálat.

A kötetet mindazok részére ajánljuk, akik a munkajog kapcsán a sztrájkjogi kérdésekkel foglalkoznak, hasznos gyakorlati segítséget jelenthet a vállalati, intézményi körben, mind a munkáltatók, mind a szakszervezetek, kutatók részére.

A kötet tartalma

Johannes Schregle: A sztrájkhoz való jog és szabályozása, komparatív nézőpont

A cikk szerzője a sztrájktörvény készítésének időszakában az Ilo szakértőjeként vett részt a munkában. Előadása, amely 1988-ban hangzott el egy nemzetközi konferencián, jól bizonyítja a sztrájkjogi szabályozás bonyolult, szükségszerűen ellentmondásos jellegét. Nem túlzás azt állítani, hogy megállapításai húsz év múltán is aktuálisak.

Halmos Csaba: Munkaügyi rendszerváltás

A szerző, ma a Pécsi Tudományegyetem címzetes egyetemi tanára. 1989-ben a későbbi Munkaügyi Minisztérium jogelőd szervezete, az Állami Bér- és Munkaügyi Hivatal elnökeként, az akkori Német Miklós vezette kormány nevében terjesztette elő a sztrájktörvényt. Cikkében bemutatja azokat a rendszerváltó folyamatokat, amelyek az 1988–89-es években a munkaügy területén végbementek, és elindították a munkaerőpiac működéséhez nélkülözhetetlen intézmények létrehozását.

Halmos Csaba: A sztrájktörvény társadalmi vitája

A kutatás eredeti dokumentumokra építve vázolja fel azt a folyamatot, amely valós társadalmi vita révén formálta a parlament elé kerülő sztrájkjogi szabályozás tervezetét.

Lőrincz György: Sztrájktörvény születik 1988–89

A szerző ma ügyvéd. 1988-ban az Állami Bér- és Munkaügyi Hivatal Munkajogi Főosztálya vezetőjeként irányította a törvény előkészítését. A tanulmány átfogó képet ad a törvény születéséről, bemutatva annak társadalmi, gazdasági, politikai hátterét és körülményeit. A jelen számára is tanulságosak a törvényjavaslattal kapcsolatos szakmai viták, amelyek sok tekintetben választ adnak a gyakorlat által ma felvetett problémákra.

Nacsa Beáta: A magyar sztrájkszabályozás kritikus pontjai

A szerző a sztrájkjogi szabályozás három kritikus elemét vizsgálja. Ennek során részletes elemzést ad a sztrájk jogellenességének kérdéséről, a közszolgálati sztrájk sajátosságairól és a sok vitát kiváltó, még elégséges szolgáltatásokról.

Lápossy Attila – Szabó Máté – Zeller Judit: A sztrájk, mint a tiltakozás
és az alapjogok világának szereplője

A szerzők a tiltakozás, gyülekezés, egyesülés, sztrájk eltérő tartalmának politológiai-szociológiai kontextusba helyezését elemzik. Az OBH sztrájkjogi projektje keretében vizsgálják a törvény számos elemét, így a közszolgáltatók tájékoztatási kötelezettségét, az elégséges szolgáltatások problémáját.

Juhász Zoltán: A sztrájk jogkövetkezményei

A szerző a sztrájkban érintett „ harmadik személyek”, állampolgárok szemszögéből elemzi a sztrájk következményeit, különösen a felelősség és kártérítés oldaláról. Tanulmányában vizsgálja a jogszerű és jogellenes sztrájk kérdéseit.

Pál Lajos: Eljárásjogi adalék a sztrájk jogszerűségének elbírálásával kapcsolatos problémához

A szerző ma ügyvéd. Az elmúlt években számos minisztériumban töltött be vezetői (főosztályvezető – helyettes államtitkár ) funkciókat. 1998–2000 között a Szociális és Családügyi Minisztérium helyettes államtitkára, 1990–1994 között a Munkaügyi Minisztérium Munkajogi Főosztályának vezetője. A cikkben a szerző a sztrájk jogszerűségének, illetve jogellenességének megállapításával kapcsolatos eljárásjogi kérdéseket elemzi.

Kovács Géza: Sztrájk a munkaügyi mediátor szemével

A szerző az mkdsz igazgatójaként átfogó képet ad a munkaügyi konfliktusok kapcsán a testület működéséről, bemutatva a közvetítés és döntőbíráskodás szerepét és jelentőségét a konfliktusok feloldásában.

Berki Erzsébet: A sztrájkjog hazai gyakorlata

A szerző a sztrájktörténet egyetlen olyan kutatója hazánkban, aki adatbázisával átfogóan mutatja be az elmúlt húsz év történéseit. Tanulmánya révén részletes képet kapunk az elmúlt időszakban tartott sztrájkok főbb jellemzőiről.

Kiss György: Hogyan tovább?

A szerző alapkérdésként vizsgálja a sztrájk jogrendben elfoglalt helyét, részben mint közjogi, részben mint magánjogi intézményt. Elemzi a sztrájknak, mint alapjognak a működését, beleértve a harmadik személy problémakörét. Összegzésként, értékelve a húsz év tapasztalatait, hangsúlyozza a kollektív jogok gyakorlására vonatkozó normák megalkotásának szükségességét.

„Húszéves a sztrájktörvény” – konferencia

A konferencia egyik fő témacsoportja az érdekviszonyok – érdekegyeztetés – sztrájk volt, melynek során a munkaerőpiac mindhárom szereplője kifejtette véleményét.

A kormányzati oldal részéről Herczog László miniszter ismertette hangsúlyozottan személyes álláspontját. A munkavállalói oldal részéről – egységes álláspont hiányában – két vélemény hangzott el. A Független Szakszervezetek Demokratikus Ligája képviseletében Gaskó István elnök, a Magyar Szakszervezetek Országos Szövetsége részéről Pataky Péter elnök vázolta fel testületük álláspontját. A munkaadói oldal részéről Vadász György ügyvezető társelnök ismertette álláspontjukat. A három előadást követően a résztvevőknek lehetőségük volt kérdéseket feltenni, véleményeket megfogalmazni az elhangzottakkal kapcsolatban. A vitát moderátori minőségben Lőrincz György ügyvéd vezette.

A téma kapcsán kifejtette álláspontját Kovács Géza, a Munkaügyi Közvetítői és Döntőbírói Szolgálat igazgatója „Sztrájk a munkaügyi mediátor szemével” címmel.

„Sztrájk és a társadalom” címmel hangzott el Szabó Máté az állampolgári jogok országgyűlési biztosa előadása, melyben különös hangsúlyt kapott a még elégséges szolgáltatások és az állampolgárok helyzete sztrájk idején.

A konferencia másik fő témaköre: sztrájkjogszabályozás és gyakorlat.

Érthetően igen nagy érdeklődés kísérte a nap eseményeit, hiszen munkajogi szakemberek mondták el véleményüket a sztrájktörvény működéséről a munkajog szemszögéből. Az első előadást Radnay József a Magyar Munkajogi Társaság elnöke tartotta. Bemutatta néhány európai ország szabályozásának főbb vonásait, összehasonlítva a magyar szabályozással. A munkaügyi bírósági gyakorlatról kaptak a résztvevők színes, érdekes áttekintést Handó Tündétől a Fővárosi Munkaügyi Bíróság elnökétől. Az előadásokat vita követte, amelyben kifejtette véleményét egyetemi kutatási tapasztalatairól Hajdú József egyetemi tanár (Szegedi Tudományegyetem) és Nacsa Beáta egyetemi adjunktus (Eötvös Lóránd Tudományegyetem). A vitát Berke Gyula dékán vezette (Pécsi Tudományegyetem).

A konferencia harmadik témája a sztrájkjog és gyakorlat témakörét érintette. A hazai felmérések közül egyedülálló kutatást ismerhettek meg a szakértők az elmúlt húsz év történéseiről, a sztrájkok számáról, jellemzőiről. A kutatást Berki Erzsébet, a Szociális és Munkaügyi Minisztérium fősztályvezető-helyettese tartotta. Az előadást vita követte, amelyben ismertették álláspontjukat a munkaadók és munkavállalók képviselői: Zoltay Ákos ügyvezető főtitkár (Magyar Bányászati Szövetség), Tomor János igazgató (Magyar Ruhagyártók Egyesülése), Keleti Tamás főtitkár (Textilipari Dolgozók Szakszervezete).

A konferencia kétnapos értékelését, a továbblépés lehetséges útjait Kiss György egyetemi tanár (Pécsi Tudományegyetem) vázolta fel átfogó előadás keretében. Ennek kapcsán elemezte a sztrájktörvény alapjogi és közjogi jellegének sajátosságait, az egyes fogalmak jogi ellentmondásait, a kollektív munkajog közjogi és magánjogi alapjaival összefüggő jövőbeni feladatokat, minimális követelményeket.

A kötet mellékletében az olvasó megtalálja a törvényi szabályozás mellett az Alkotmánybíróság sztrájkjoggal kapcsolatos állásfoglalásait.

Befejezésül

„A sztrájkjog Magyarországon” hiánypótló kiadvány, amely egyedülálló részletességgel mutatja be a munkaerőpiac konfliktusainak kezelését szolgáló „végső fegyvert”, amelynek szabályozására nincs egységes modell, egységes gyakorlat. Ellentmondásos jellegét talán legjobban az a nagyhírű elméleti szakember, Johannes Schregle, (ilo) fejtette ki, aki a törvény előkészítésének idejében, szakértőként segítette a törvényalkotó szakemberek munkáját:

„A sztrájkjogra vonatkozó szabályozásnak három követelményt kell kielégítenie: a dolgozóknak maximális szabadságot kell biztosítania, a legkisebb gazdasági hátránnyal szabad járnia, és a nemzetközi normákkal a legnagyobb összhangot kell teremtenie. E három követelmény részben ellentmond egymásnak, ezért egy-egy követelmény teljesen nem elégíthető ki, az optimumra kell törekedni.”

Halmos Csaba
a kiadvány szerkesztő-lektora

Tanulmányok, előadások

Johannes Schregle

A sztrájkhoz való jog és szabályozása
– komparatív nézőpont[1]

A „sztrájk” szó erős indulatokat vált ki, sokkal inkább, mint bármely kifejezés a szakmai kapcsolatok szótárában. Néhány ember számára a sztrájk egy természetes alapvető emberi jog gyakorlása, mások számára valamely igazságtalannak vélt cselekedet elleni tiltakozás eszköze, vagy engedmények elérésére alkalmas eszköz a kollektív tárgyalásokon; ismét mások az összehangolt munkabeszüntetésben elsősorban annak a jelenségnek a zavarát látják, amelyet ők a normális gazdasági folyamatnak tartanak, a termelés károsításának vagy a közrend és közbiztonság akadályozójának, a társadalom stabilitása fenyegetésének fogják fel. Ezek az okok összességükben magyarázzák azt, hogy a sztrájkhoz való jog jogi szabályozása az iparosodás kezdetei óta eltelt időben mindig fontos helyet foglalt el a szakmai kapcsolatokkal összefüggő napirendekben. Ez legalább annyira vonatkozik Ázsiára, mint a világ bármely más részére. Érthető tehát, hogy a sztrájkhoz való jog megfelelő szabályozásával való törődés különösen erős az olyan országokban, amelyek a gyors iparosodás és a nemzetgazdaság modernizálásának útján járnak, és amelyek ugyanakkor a demokrácia alapjain nyugvó nemzeti társadalmak felépítését tűzik ki célul. Ezért a sztrájkhoz való jog szabályozása igen előkelő helyet foglal el a legtöbb ázsiai fejlődő ország munkaügyi törvényhozásában.

A jelen tanulmány célja, hogy segítse a sztrájkhoz való jog szabályozásánál a fogalmak tisztázását és rendszerezését. Néhány általános gondolattal indul a sztrájkról, mint szociális jelenségről és a szakmai kapcsolatok rendszerének egyik fontos vonatkozásáról. A következő fejezet a sztrájkhoz való jog általános elveivel, a különböző sztrájkcélokkal és a sztrájkok különböző típusaival foglalkozik. Ezt a különleges körülmények között alkalmazott ideiglenes sztrájktilalmak és korlátozások áttekintése követi. Ezután pedig áttekintjük azokat a sztrájktilalmakat, amelyek a foglalkoztatottak meghatározott kategóriáira és meghatározott tevékenységi ágazatokra vonatkoznak. Az utolsó lényegi fejezet a sztrájkok lefolytatásának szabályozásával foglalkozik, vagyis azokkal a szabályokkal, amelyeket be kell tartani, ha valóban sztrájkakciót hajtanak végre. A tanulmány néhány általános megjegyzéssel fejeződik be.

Ez a felszólalás a sztrájkkal, mint az ipari akció egyik formájával foglalkozik, és nem szólhat hozzá a munkaügyi viták megelőzésének és rendezésének olyan módszereiről szóló vitához mint a békéltetés, a döntőbíráskodás vagy a bírói ítélet. A szerző ennek ellenére teljesen tisztában van azzal, milyen fontosak ezek a módszerek a sztrájkok gyakorisága szempontjából. Ehhez hasonlóan a tanulmány nem tárgyalja a kizárást sem, amelyet gyakran úgy fognak fel, mint a munkáltató válaszát a dolgozók sztrájkjára. A legtöbb ázsiai ország szakmai kapcsolatainak gyakorlatában a munkáltató által kezdeményezett munkabeszüntetések – amelyeket a jogszabályalkotó gyakran pontosan úgy kezel, mint a sztrájkokat – sokkal ritkábbak, mint a sztrájkok.

E tanulmányban mindvégig ismétlődő hivatkozások vannak a sztrájkokkal kapcsolatos nemzetközi irányelvekre, amelyeket a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet (ilo) dolgozott ki. Hangsúlyozni kell, hogy ezeket az elveket kifejezetten nem rögzítették ilo-egyezményekben és ajánlásokban. Azok a nemzetközi okmányok azonban, amelyek elsősorban a szervezkedési szabadsággal foglalkoznak, különösen a szervezkedési szabadságról és a szervezkedéshez való jogok védelméről szóló 1948. évi (87. sz.) egyezmény és a szervezkedési jogról és kollektív tárgyalásokról szóló 1949. évi (98. sz.) egyezmény extenzív értelmezés tárgyát képezték az ilo egyezmények és ajánlások alkalmazásával foglalkozó szakértői bizottságának és az ilo Igazgatótanácsa szervezkedési szabadsággal foglalkozó bizottságának munkájában. Az ilyen esetjogot gyakran alkalmazzák a sztrájkhoz való joggal kapcsolatosan. Ezért a két bizottság által a sztrájkra vonatkozóan kidolgozott alapelvek ebben a kérdésben az ilo politikáját képviselik. Minden esetben, amikor az „ilo alapelvek” kifejezést alkalmazzuk ebben a tanulmányban, e két bizottság[2] által meghatározott politikát és alapelveket értjük.

A sztrájk, mint társadalmi jelenség

Magának a szakmai kapcsolatoknak vagy a munkaügyi kapcsolatoknak a fogalma két elv elismerésén alapul: először is igen nagymértékű érdekellentét van a dolgozók, a munkáltatók és a kormányok között, másodszor pedig szükség van arra, hogy valamilyen formában kibékítsék és elrendezzék az érdekeknek ezt az eltérését. Az ilyen békéltetést és rendezést oly módon érik el, hogy az ügyet egy harmadik fél elé terjesztik – ez az előnyben részesítendő eljárás –, vagy ha inkább a szakmai kapcsolatok technikai kifejezésével akarunk élni, kollektív tárgyalásokkal, azaz a kollektív szerződés megkötését megelőző tárgyalásokkal rendezik. Nyilvánvaló tehát, hogy a megállapodás létrejöttének lehetősége attól függ, miképp sikerül a nézeteltéréseket tisztázni. Az ilyen típusú munkaügyi viták a munkaügyi kapcsolatok rendszerének szerves részét képezik a világ minden részén. Ami számos embert aggaszt, az az a helyzet, amikor az ilyen viták összehangolt munkabeszüntetés formáját öltik.

A sztrájk fogalmát azonban mégis meg kell fosztanunk drámaiságától. A sztrájk a tiltakozás, a nézeteltérés, a felháborodás vagy a vállalatvezetés döntéseivel, egy igazságtalannak ítélt helyzettel való elégedetlenség természetes reakciója, illetve valamilyen követelés megerősítésére alkalmazott nyomás eszköze. A munkások ma már kevésbé engedelmesek, és ez érvényes a világ minden részére, Ázsiát is beleértve. Az oktatás javulása, az információk terjedése a tömegtájékoztatási eszközökön keresztül és az erősödő iparosodás természetesen erősíti az emberek igényeit, vágyait és törekvéseit, és egyre fogékonyabbá teszi őket az iránt, amit a jövedelemelosztás igazságtalanságainak tartanak és azt is előidézi, hogy kevésbé készek elfogadni a vélt vagy valós egyenlőtlenségeket vagy igazságtalanságokat.

Másrészről pedig itt van az a vélemény, hogy a munkabeszüntetés összeegyeztethetetlen a nemzeti fejlesztési és iparosítási politikával, és a sztrájk fenyegetést jelent a társadalmi és a politikai stabilitásra, különösen az olyan országokban, ahol az ipari életnek és demokráciának nincsenek sokéves hagyományai. A történelemben Ázsiában és máshol is mindig voltak olyan esetek, amikor a sztrájkokat – hatalmon lévő kormánnyal szemben álló ellenzéki – politikai erők kezdeményezték vagy támogatták, nem ritkán azzal a deklarált céllal, hogy megdöntsék a kormányt. Ezek a példák azonban kivételesek. A sztrájkoknál a legtöbb esetben az okokat a munkaügyi problémákban találjuk.

Nyilvánvalóan arra van szükség, hogy a sztrájk szabályozásának formájában olyan megoldást dolgozzunk ki, amely kettős célnak kell, hogy megfeleljen: egyrészről ismerje el a sztrájkhoz való jog alapelvét az eltérő érdekek elismerésén alapuló szakmai kapcsolati rendszer szükségleteivel összhangban; másrészről pedig teremtsen olyan feltételeket, amelyek között a sztrájkakciót csak mint utolsó eszközt használják, ha a megállapodás elérését valószínűsítő minden eszközt kimerítettek, és ezt úgy tegyék, hogy a lehető legkisebb kárt és zavart okozzák a közösség érdekeiben. Az ilyen rendszer alapelveit a tanulmány következő fejezeteiben tárgyaljuk. Mielőtt azonban valamivel részletesebben áttekintenénk a sztrájk szabályozását, két általános észrevételt kell tenni. Először is sokak, különösen politikusok, pénzügyminisztériumi kormánytisztviselők, gazdasági, ipari és belügyi szakemberek szemében igen erős hajlandóság mutatkozik arra, hogy a sztrájkokat a termelési folyamat, a közrend és a közbiztonság általuk normálisnak ítélt állapotának megzavarójaként fogják fel. Nem csoda ezért, hogy a kormányok Ázsiában és a világ más részein, különösen a fejlődő országok kormányai, ösztönösen és gyakran valószínűleg nem eléggé átgondolt módon törvényhozási eszközökhöz folyamodtak a sztrájkok betiltására, és a rendőrséget, sőt bizonyos esetekben a fegyveres erőket szólították fel a munkabeszüntetések megfékezésére. Az ilyesfajta reakciók valószínűsége különösen erős lehet az olyan ingatag politikai helyzetben, amikor a kormány nem élvezi a lakosság széles körének támogatását. Természetesen Ázsia és a többi régió történelmében vannak példák arra, hogy a szakszervezeteket politikai ellenzéki csoportok befolyásolták, vagy arra használták fel, hogy a hatalmon lévő kormány ellen sztrájkakcióval harcoljanak. Ebben az összeállításban később még visszatérünk a „politikai sztrájk” fogalmához. A történelem azonban azt is igazolja, hogy a durva sztrájkellenes intézkedések, amelyeket a rendőrség és a fegyveres erők alkalmazott, igen gyakran nem érték el a várt eredményt. Ahol úgy érzik, hogy a politikai nyomás nem viselhető el, vagy ahol a munkások körülményeiket igen rossznak érzik, különösen, ha azokat összehasonlítják a társadalom más rétegeivel, semmiféle sztrájkellenes jogszabállyal és rendőrségi beavatkozással sem lehet fenntartani a munkaügyi békét hosszabb időszakra, és ahol ilyen körülmények között a munkabeszüntetések durva büntető intézkedéseket váltanak ki, az eredmény igen gyakran a termelékenység gyors visszaesése. Általában úgy ítélik meg, hogy a sztrájk kifejezett tilalma nem csak a demokratikus társadalommal összeegyeztethetetlen, de a gazdasági teljesítmény szempontjából is ellenkező hatást kiváltó eszköz. Még egyszer tehát: az egyetlen kivitelezhető megoldás a sztrájk jól kiegyensúlyozott szabályozása, nem pedig betiltása.

Mindez elvezet minket a második általános megállapításhoz. Amikor a sztrájk problémájával foglalkozik, sok ember hajlamos elfelejteni, hogy a sztrájk lényegében sokkal inkább a szakmai kapcsolatok zavarainak tünete, mint oka. Mint a betegség esetében, a terápia felesleges és hiábavaló, ha csupán a tünet kezelésére irányul és nem pedig a betegség okának megszüntetésére. Ezért a sztrájk erőszakos eszközökkel történő letörése helyett sokkal hatékonyabb a kiegyensúlyozott munkaügyi kapcsolatok hosszú távú előmozdítása érdekében, a gyógyító tevékenységet a konfliktust kiváltó olyan okokra irányítani, amelyek feszültséget, felháborodást vagy elégedetlenséget szülnek a munkaerő körében, megállapítható okok következtében. Ezek azok az okok, amelyekkel foglalkozni kell a konfliktus megoldásának érdekében. Számos ázsiai országban a szakszervezetek véleménye, hogy a sztrájk általában csak végső eszköz lehet, ha már minden erőfeszítés, amely a munkaügyi vita megoldására irányult, kudarcot vallott. A szakszervezetek számos ázsiai országban többször hangsúlyozták, hogy tudatában vannak annak, hogy el kell fogadni a nemzeti fejlesztési politikával járó követelményeket és korlátozásokat.

A sztrájk céljai és típusai

Míg a legtöbb fejlett ipari ország, amely piacgazdálkodást folytat, és ahol a vállalati tulajdon rendszere a magán vagy a vegyes tulajdonon alapul, valamint számos fejlődő ország Ázsiában és a harmadik világ más részein elismeri a sztrájkhoz való jog általános elvét, és ennek az elismerésnek a formája országról országra igen eltérő. Több országban ez az elismerés magában foglalja az olyan általános alapelvek garantálását, mint a szervezkedési szabadság és a kollektív tárgyalások, néhány országban pedig a sztrájkhoz való jogot kifejezetten elismeri és garantálja a jogszabály. Kiváló példa Franciaország és Olaszország, az a két ország, amelyben a második világháború befejezése után elfogadott alkotmány kifejezetten garantálja a sztrájkhoz való jogot. A sztrájkhoz való jognak ez az alkotmányos elismerése mindkét országban ahhoz vezetett, hogy valahányszor a politikai erők megpróbálták ezt a jogot részletes jogszabályokkal szabályozni, jogi ellenérvek merültek fel az alkotmányossággal kapcsolatban, ami azt eredményezte, hogy az ilyen jogszabályokat mind ez idáig nem fogadták el. Ami az ilo-t illeti, a sztrájkhoz való jogot implicite elismeri a 87. egyezmény, mely szerint a dolgozók szervezeteinek joga van arra, „hogy megszervezzék saját adminisztrációjukat és tevékenységeiket és elfogadják programjaikat”. Ezek a tevékenységek az ilo szerint magukban foglalják a sztrájkot. Az ilo „mindig is elismerte, hogy a sztrájkhoz való jog a dolgozók és szervezeteik alapvető jogát képezi”.

Az a tény, hogy igen sok ország és az ilo is általában elismeri a sztrájkhoz való jogot, nem jelenti azt, hogy bármilyen jellegű célkitűzések elérése érdekében folytatott bármilyen típusú sztrájkot elismernek. A legtöbb országban a sztrájkot csak akkor engedik meg, ha a dolgozók szakmai érdekeik elérése érdekében alkalmazzák, ami azt jelenti, hogy a más célok érdekében alkalmazott munkabeszüntetésekre, főként a tisztán politikai természetűekre, általában nem terjednek ki az általános sztrájkgaranciák. Az alapvető kérdés itt az, hogy hol lehet meghúzni a pontos elválasztó vonalat a szakmai sztrájkok és a politikai sztrájkok között. Egyes országokban a sztrájkot csak akkor engedik meg elsősorban, ha a kollektív tárgyalások holtpontra jutnak, vagyis mint olyan eszközt, amellyel nyomást lehet gyakorolni a munkáltatóra, hogy engedjen a szakszervezetek követelésének. Ilyen esetekben a sztrájk a kollektív szerződés aláírásával végződik, és ennek az a következménye, hogy ha a szerződést egyszer aláírták, a sztrájkot már nem engedik meg, és az megsértené az ipari békének a kollektív szerződésben lefektetett kötelezettségét. Ezenkívül az ilyen elmélet szerint azért folyamodnak sztrájkhoz, hogy nyomást gyakoroljanak a kormányra vagy a törvényhozásra, ami politikai célú és ezért jogellenes. Ezt a nézetet képviseli például több munkaügyi bíróság számos európai országban. Másrészről Franciaországban és Olaszországban, ahol az alkotmányos sztrájkgarancia nem korlátozódik a kollektív tárgyalások vitáira, az olyan sztrájk, melynek révén a dolgozók a kormány vagy a parlament intézkedései ellen tiltakoznak, nem minősülnek jogellenesnek, ha a kérdéses intézkedés közvetlenül a dolgozók szakmai érdekeit érinti. Tulajdonképpen a szakmai (jogszerű) sztrájkok elhatárolása a politikai (jogszerűtlen) sztrájkoktól az egyik legkényesebb jogi kérdés, amely a szakmai kapcsolatokra vonatkozó jogszabályokból adódik.

A vélemények még egyes országokon belül is eltérőek, és a legfelsőbb bírósági döntések ritkák. Ezért, ami ezt a kritériumot illeti, nem könnyű az egyes országokat különböző kategóriákba besorolni.

Érdekes megfigyelni az ilo álláspontját ebben a kérdésben. Az ilo sohasem állította, hogy a sztrájkhoz való jog gyakorlását a munkakörülmények kollektív tárgyalások útján történő javítására kell korlátozni. Az ilo számára a sztrájkok jogszerűségének eldöntésénél a fő ismérv az, hogy a dolgozók „gazdasági és szociális érdekeinek előmozdítása és védelme” érdekében hajtották-e végre. Más esetben pedig úgy fogalmaztak, hogy az ilo „mindig elismerte a sztrájkhoz való jogot, mint a munkások és szervezeteik törvényes eszközét gazdasági és szociális érdekeik védelmében”. Hogy egy másik ilo-döntést is idézzünk: „azok a szakmai és gazdasági érdekek, amelyeket a dolgozók a sztrájkhoz való jog gyakorlása révén védenek, nemcsak a jobb munkakörülményekre vagy kollektív szakmai természetű igényekre vonatkoznak, hanem a vállalat előtt álló olyan gazdasági és szociálpolitikai kérdések megoldásának keresésére is, amelyek közvetlenül érintik a dolgozók ügyeit”. Ez azt jelenti, hogy „a sztrájkhoz való jogot nem szabad az olyan ipari vitákra korlátozni csupán, amelyeket valószínűleg meg lehet oldani kollektív szerződés aláírásával; a dolgozók és szervezeteik legyenek képesek tágabb összefüggésekben is kifejezni véleményüket, ha szükséges, elégedetlenségüket, a tagjaik érdekeit érintő gazdasági és szociális ügyekkel kapcsolatosan”.

Különösen nehéz a helyzetet értékelni olyan sztrájkakciók esetében, amelyek szakmai vagy szakszervezeti természetű követeléseket és politikai természetű követeléseket egyaránt tartalmaznak. Az ilo szóhasználatával élve „nehéz világosan elhatárolni, mi az, ami politikai és mi az, ami valójában szakszervezeti jellegű dolog”. Ebben a helyzetben az ilo úgy érzi, hogy a sztrájk akkor jogos, ha a szakmai vagy szakszervezeti követelések nem csupán ürügynek látszanak olyan tisztán politikai célok követése érdekében, amelyek nincsenek kapcsolatban a dolgozók érdekeinek előmozdításával és védelmével. Az ilo csak akkor ismeri el a sztrájkhoz való jogot a dolgozók alapvető jogaként, „ha gazdasági érdekeik védelmére szolgáló eszközként használják”. Felesleges hozzátenni, hogy ebben a kényes kérdésben sem az ilo bizottságai, sem a nemzeti bírósági döntések sem tehetnek többet bizonyos általánosan megfogalmazott alapelvek rögzítésénél, átengedve a részletesebb értékelést minden egyes egyedi eset különleges körülményei megvizsgálásának. Az általános elvek részletezése a jogszabályokban, akár általánosan tiltják, akár általánosan elismerik a sztrájkhoz való jogot, ritkák. Még az olyan országokban is, ahol a sztrájkokat általában elfogadják, vagy – és ez fordul elő gyakrabban – nem tiltják, a sztrájkhoz való jog gyakorlása a valóságban szigorú korlátozás vagy meglehetősen tágan megfogalmazott megszorítások alá eshet, akár annyira is, hogy a tényleges gyakorlatban a munkabeszüntetés alkalmazását gátolják és megnyirbálják. Mindenfajta sztrájkszabályozásban ezért fontosabb, hogy megnézzük azt, milyen rendelkezések vonatkoznak a sztrájkjog gyakorlásának korlátozására és megszorításaira, mint az, hogy megnézzük azokat, amelyek a sztrájkhoz való jog elveit garantálják általános formában. Ezeknek a korlátozásoknak a megtárgyalása a következő fejezetek témája.

E különösen bonyolult probléma rendszerszerű megközelítésének céljából különbséget teszünk az ideiglenes sztrájkkorlátozások között, vagyis amelyek bizonyos előre meghatározott időszakra vagy meghatározott körülmények között érvényesek, és azok között, amelyek a dolgozók egyes kategóriáira vagy meghatározott iparágakra, illetve tevékenységi ágazatokra vonatkoznak. A sztrájkok korlátozásának ezt a két típusát külön-külön tekintjük át.

Időszakos sztrájktilalmak

Széleskörűen elfogadott, hogy a sztrájkot ideiglenesen, meghatározott időszakokra korlátozni lehet. Az ilyen típusú leggyakoribb sztrájkkorlátozások azok, amelyek a kollektív szerződés élettartamára, a békéltető és a döntőbírósági eljárás időtartamára, bizonyos időszakokra, vagy olyan időre vonatkoznak, amelyek különleges megpróbáltatásokat hoznak a közösségre, vagy általában véve a társadalomra, és amelyeket gyakran rendkívüli állapotnak hívnak.

Több ország jogszabályai úgy rendelkeznek, hogy nem megengedett a munkabeszüntetés az alatt az idő alatt, amíg a kollektív szerződés érvényben van, ha a sztrájk célja a szerződés módosítása vagy a szerződés bizonyos pontjai munkások általi értelmezésének ráerőltetése a munkáltatóra. Ezt az elvet mindazokban az országokban elismerik, ahol a kollektív megállapodást szerződésnek tekintik, vagyis Ausztriában, a Német Szövetségi Köztársaságban, a skandináv országokban, Svájcban, számos latin-amerikai és ázsiai országban. Ezt az elvet azonban nem ismerik el az Egyesült Királyságban, ahol a kollektív megállapodások nem hoznak létre kikényszeríthető jogi kötelezettségeket a felek között, kivéve, ha ezt külön rögzítik. Franciaországban és Olaszországban az olyan törvényhozási intézkedések, amelyek egy ilyen „ipari békére vonatkozó kötelezettséget” próbálnak kikényszeríteni a kollektív szerződések eredményeképpen, alkotmányellenesség címén ellenvetésre találnak (hiszen, mint a fentiekben már kifejtettük, az Alkotmány garantálja a sztrájkhoz való jogot); Franciaországban és Olaszországban azonban a kollektív tárgyalások gyakorlata olyan, hogy ezt a békekötelezettséget gyakran magában az egyezményben kifejezetten rögzítik.

Mint az előbbiekben említettük, rendes körülmények között azt a kötelezettséget, hogy az ipari békét a kollektív szerződés érvényességének időtartamára fenn kell tartani, az olyan kérdések feletti vitákra korlátozzák, amelyekről a kollektív szerződés rendelkezik. Bizonyos országokban, kiváló példa erre Svájc: a kollektív szerződést kötő felek megegyeznek, hogy a békekötelezettség abszolút, vagyis vonatkozik minden olyan vállalatvezetés és dolgozók közötti vitára, amely a szerződés érvényességi időtartama alatt merül fel, függetlenül attól, hogy a vita tárgyát szabályozza-e a kollektív szerződés vagy nem. Tegyük hozzá, hogy az ilo elismeri a szerződés megszegésével folytatott sztrájkakciók betiltásának jogosságát. Olyan időszakokra vonatkozó sztrájktilalmak, amikor békéltetési, közvetítési és döntőbírósági eljárások vannak folyamatban, meglehetősen elterjedt vonásai a szakmai kapcsolatok rendszerének számos országban, beleértve több ázsiai országot is. Az ilo szóhasználata szerint „bár a sztrájkot ideiglenesen jogszabállyal korlátozni lehet mindaddig, amíg mindenfajta tárgyalási, békéltetési és döntőbírósági eljárást kimerítenek, az ilyen korlátozást megfelelő részrehajlás nélküli és gyors békéltetési és döntőbíráskodási eljárásokkal kell kiegészíteni, amelyekben az érintett felek mindvégig részt vesznek”.

Ismét hangsúlyozni kell, hogy a jelenlegi körülmények között az ideiglenes természetű sztrájktilalmakat vizsgáljuk, és az alapgondolat az, hogy a békéltetési és döntőbírósági eljárások végén, vagyis, ha ezek az eljárások nem voltak képesek megfelelő elfogadott megállapodást létrehozni, akkor a feleknek elvileg vissza kell kapni szabadságukat, hogy ipari akciót kezdeményezhessenek. A helyzet eltérő azokban az országokban, ahol a döntőbírósági eljárás a felekre kötelező érvényű ítélettel végződik, vagyis más szóval, ahol a döntőbíráskodás kötelező. Ez a rendszer van érvényben számos ázsiai országban. Azonban ahhoz, hogy megítélhessük, hogy milyen következménnyel járnak a sztrájkhoz való jogra, részletesebb vizsgálatok szükségesek.

Az ilo számára az ilyen kötelező döntőbíráskodási rendszerben fontos kérdés, hogy kit jogosít fel a jogszabály, hogy a vitát kötelező döntőbíráskodásra felterjessze. Ahol „a miniszter számára teszi lehetővé a jogszabály, hogy bármikor, amikor szükségesnek tartja, a munkaügyi vitát kötelező döntőbíráskodásra nyújtsa be”, vagy „valamilyen jogi rendelkezés lehetővé teszi, hogy a munkáltató minden esetben kötelező döntőbírósági döntésre nyújtsa be az olyan vitákat, amelyek abból erednek, hogy nem lehet megállapodásra jutni a kollektív tárgyalások során”, mint a sztrájkakció alkalmazásának megakadályozása, elfogadhatatlan az ilo számára. Azzal kapcsolatosan, hogy a sztrájk tilalma a kötelező döntőbíráskodás egyik eleme, az ilo a következő módon fogalmazta meg álláspontját: „Ahol a munkaügyi hatóságok általi kötelező döntőbíráskodás rendszere − amennyiben a vitát nem rendezik más eszközökkel − a kollektív vitákra alkalmazandó általános eljárások részét képezi, a dolgozók azon jogának jelentős korlátozását eredményezheti, hogy saját maguk szervezzék meg tevékenységüket, sőt abszolút sztrájktilalmat is magában rejthet, ami ellentétes a szervezkedési szabadság elveivel”. Más szóval, az olyan jogszabályok, melyek szerint a munkaügyi vitákat a szakszervezetek akarata ellenére is kötelező döntőbíráskodásra lehet benyújtani, egészen a sztrájkok általános betiltásáig mehetnek el, ami elfogadhatatlan az ilo számára.

Hozzá kell tenni, hogy ezek a megjegyzések a kollektív tárgyalási vitákra vonatkoznak, vagyis az úgynevezett érdekvitákra, és nem azokra, amelyek létező normák alkalmazásából vagy értelmezéséből erednek, amelyeket vagy a jogszabályok, vagy a kollektív szerződések tartalmaznak, vagyis az úgynevezett jogi vitákra. Számos országban lehetséges és elfogadott, hogy jogi vitáknál nem lehet alkalmazni ipari akciót, hanem kötelező formában rendezni kell egy harmadik fél ítélete alapján, beleértve a munkaügyi vagy ipari bíróságokat, a döntőbíráskodást stb.

Több ország jogrendszere vagy jogszabályok, vagy bírósági döntésekben meghatározott általános irányelvek formájában nem teszi lehetővé a munkabeszüntetés alkalmazását rendkívüli állapot esetén, vagy olyan esetekben, amikor a sztrájk az emberek általános jólétét fenyegetné. A megfogalmazás itt igen változó. Például az Egyesült Államok elnöke speciális eljárás keretében elérheti az olyan bírósági döntést, amely maximum 80 napra, az úgynevezett „befagyasztási időszakra” betiltja a sztrájkakciót, ha nézete szerint a munkabeszüntetés folytatása veszélyeztetheti „a nemzet egészségét és biztonságát”. Svédországban is lehetséges a sztrájk megszakítása, ha azt az „életfontosságú állami szükségletek védelme” igényli. Itt azonban a jogi alap nem jogszabályi rendelkezés, hanem a munkáltatók és a dolgozók központi szervezetei közötti (alapvető) megállapodás, amely ilyen esetekben egy közös testület előtt lefolytatott különleges rendezési eljárást irányoz elő.

Az ilo szerveinek gyakran kell foglalkozni olyan helyzetekkel, ahol a rendkívüli állapot vezetett a sztrájkok betiltásához. Az ilyen helyzetek annyira eltérőek voltak országonként, hogy az ilo bizottságai kénytelenek voltak minden egyes esetet érdemei szerint értékelni, mivel nehéznek találták a pontosan kidolgozott általános irányelvek meghatározását. Az ilo azonban elfogadja a sztrájkok betiltását akut nemzeti vészhelyzetben, különösen háborús időkben, de ragaszkodik hozzá, hogy a sztrájkok korlátozását csak rövid, meghatározott időre lehet elfogadni. Az ilo magatartása a dolgozók őrizetbe vételével kapcsolatosan ilyen esetekben meglehetősen restriktív. Az ilo-bizottságoknak e kérdésben hozott döntéseinek idézése túlságosan nagy helyet venne igénybe.

Sztrájktilalmak a foglalkoztatottak meghatározott kategóriái
és meghatározott tevékenységi ágazatok vonatkozásában

Igen sok országban jogszabály tiltja a sztrájkakció alkalmazását a következő két szektor valamelyikében, vagy mindkét szektorban: az állami szolgálatban és az alapvető szolgáltatásoknál. Bár ezt az általános elvet széleskörűen elismerik, szükség van arra is, hogy valamivel alaposabban megvizsgáljuk mindkét szektort, hogy megítélhessük a sztrájktilalmak jogosságát konkrét esetekben.

Ami az állami szolgálatra vonatkozik a szó legszélesebb értelmében, a foglalkoztatottak két kategóriája általában nem élvezi a sztrájkhoz való jogot: a fegyveres erők és a rendőrség. Ez a törvény a legtöbb országban. E két kategória kivételét a sztrájkhoz való jog alkalmazása területén szintén elismerte az ilo.

Igen sok ország olyan jogszabályokat fogadott el, amelyek szerint az állami alkalmazottak vagy a közszolgálati dolgozók nem élvezik a sztrájkhoz való jogot (például Ausztria, a Német Szövetségi Köztársaság, Japán, Svájc, az Egyesült Államok), míg más országokban (például Kanadában, Franciaországban, Olaszországban, Svédországban) a sztrájkhoz való jog alkalmazható az állami szolgálatban is. Az egyes országok összehasonlító vizsgálata azt mutatja, hogy igen nagy eltérések vannak az „állami tisztviselő” vagy „köztisztviselő” fogalmának meghatározásában és kiterjedtségében. Valójában mindenféle vita arról, hogy az állami szolgálatok tagjainak legyen-e sztrájkjoga, vagy sem, szükségszerűen akörül forog, hogy hogyan kell meghatározni az „állami szolgálat” fogalmát. Ezt az érvet az ilo is hangsúlyozza, amely általában jogosnak fogadja el a sztrájkok korlátozását az állami szolgálatban. Azonban az idők során az ilo bizottságai pontos kritériumokat állapítottak meg az állami alkalmazottak azon kategóriáinak definiálására, amelyektől megtagadható a sztrájkhoz való jog. Az ilo szerint nem minden olyan dolgozótól lehet megvonni a sztrájkhoz való jogot, akiket országuk jogszabályai „állami alkalmazottnak” vagy köztisztviselőnek minősítenek, hanem csak azoktól, „akik az állami hatóság megbízottjaiként járnak el”. Más szóval, ami megkülönbözteti az olyan állami alkalmazottakat, akiknek meg kell adni a sztrájkhoz való jogot azoktól, akiknek nem kell, az nem a státus, amelyet a nemzeti jogszabályok biztosítanak számukra, hanem a funkciók, amelyeket ellátnak.

Ha most az alapvető szolgáltatásokat vesszük szemügyre, ismét az látható, hogy a döntő tényező nem annyira az általános elv, amely lehetővé teszi a sztrájkok megtiltását az alapvető szolgáltatásoknál (egy olyan elv, amelyet számos országban elfogadnak), hanem inkább az, hogy milyen módon határozzák meg a kérdéses alapvető szolgáltatások fogalmát. Ázsia legtöbb fejlődő országában nem engedik meg a munkabeszüntetést azoknál az alapvető szolgáltatásoknál vagy állami infrastrukturális szolgáltatásoknál, melyek fenntartása nélkülözhetetlen, vagy amelyek fenntartását nélkülözhetetlennek tartják az ország és népe életének, egészségének és biztonságának szempontjából. A leggyakoribb példa a kórházak, a víz-, gáz- és elektromosenergia-ellátás, a tűzoltó brigádok, a telefon, a távíró és egyéb távközlési lehetőségek, a postai szolgáltatások, bizonyos közlekedési és szállítási szolgáltatások stb. Néhány országban a sztrájkok tilalmát nem rögzíti kifejezetten jogszabály, hanem a kötelező döntőbíráskodás közvetett következménye. Időnként az „alapvető szolgáltatások” meghatározása igen messzire megy. A Fülöp-szigeteken például magában foglal minden exportra dolgozó iparágat. Indiában a kormány szinte minden iparágat „alapvetőnek” nyilváníthat.

E fontos területen az ilo tiszteletre méltó esetjogi rendszert épített ki, amely azon az általános elven alapul, hogy az alapvető szolgáltatások azok, „amelyek megszakítása veszélyeztetné a lakosság vagy a lakosság egy részének létét vagy jólétét”, vagy azok, „amelyek megszakítása a lakosság vagy a lakosság egy részének életét, személyes biztonságát vagy egészségét veszélyeztetné”. Ebben az esetjogi rendszerben például kizárta az „alapvető szolgáltatások” fogalmából a következőket: általános kikötői rakodó munka, repülőjavítás és mindenfajta közlekedési szolgáltatás, bankügyletek, mezőgazdasági tevékenységek, fém- és olajipar, tanítás, élelmiszerellátás és -elosztás, pénznyomás, az állami nyomdai szolgáltatások, az állami alkohol-, só- és dohánymonopólium, kőolajfinomító létesítmények, a bányászati szektor stb. Másrészről az ilo az „alapvető szolgáltatások” fogalmát kiterjeszti a kórházakra, a vízszolgáltatásra, a telefonra, a villamosenergia-ellátásra és a légi forgalom irányítóira. Nem szabad elfelejteni azonban azt sem, hogy ezeket a példákat mindenkor egyes esetek mérlegelése alapján hozott döntésekből válogattuk ki, melyek során figyelembe kellett venni különleges körülményeket, valamint azt, hogy az illetékes ilo-testületek általában sohasem határozták meg azoknak az alapvető szolgáltatásoknak a teljes listáját, amelyeknél elfogadható a sztrájk betiltása.

Amikor ezekkel a kérdésekkel foglalkozott, az ilo mindig ragaszkodott a jelen tanulmányban korábban említett elvekhez, nevezetesen, hogy a sztrájkok betiltását „megfelelő, részrehajlástól mentes és gyors békéltető és döntőbírósági eljárások egészítsék ki, amelyekben az érintett felek mindvégig részt vehetnek, és amely során a döntéseket, ha egyszer meghozták, teljes mértékben és gyorsan végrehajtják”.

Szabályok a sztrájkok lefolytatására

A sztrájk szabályozása nemcsak arra a kérdésre terjed ki, hogy megengedett, vagy tilos a sztrájk, hanem gyakran azzal a kérdéssel is foglalkozik, milyen módon lehet a sztrájkokat lefolytatni, ha azok jogszerűek. Ezt általában úgy végzik el, hogy meghatároznak bizonyos feltételeket vagy követelményeket, amelyeket a sztrájkoló dolgozók vagy a szakszervezetek kötelesek tiszteletben tartani, ha munkabeszüntetést hajtanak végre. E szabályok leggyakoribb előírásai közé tartoznak a sztrájkról történő szavazások, az előzetes értesítési idő és bizonyos minimális szolgáltatások vagy műveletek fenntartása – főként biztonsági okokból – a munkabeszüntetés tényleges végrehajtása során.

A sztrájkról történő szavazásra vonatkozó előírást általában azok a szabályok vagy rendelkezések tartalmazzák, amelyeket a szakszervezetek maguk fogadtak el, ez a jelenlegi gyakorlat Nyugat-Európában. Néhány országban a jogszabályok rendelkeznek úgy, hogy sztrájkot csak akkor lehet végrehajtani, ha titkos szavazás során a szakszervezeti tagok többsége az ilyen akció mellett szavazott. Egy hatályban lévő ilyen jogszabályi rendelkezésre az Egyesült Királyságban találunk példát, ahol mindössze néhány évvel ezelőtt vezették be.

Az ilo elfogadja azt az elvet, hogy a sztrájkakciót előzetes titkos szavazástól lehet függővé tenni. Nem állapította azonban meg részletesen az ilyen szavazás körülményeit és feltételeit, hanem e kérdésben számos egyedi esetben mondott véleményt, miután minden egyes esetet érdemei szerint vizsgált. Például az ilo úgy vélte, hogy az olyan többségi támogatás követelménye, amelynél „szakszervezet vagy az adott ágazat teljes létszáma kétharmadának támogatása szükséges”, az állami hatóságok beavatkozását jelenti a szakszervezetek tevékenységébe. Más esetekben az ilo úgy találta, hogy „az a követelmény, hogy a dolgozók abszolút többségét kell megnyerni a sztrájk kikiáltásához, igen nehéz lehet, különösen az olyan szakszervezetek esetében, amelyek taglétszáma nagy”. Ismét más esetben az ilo úgy nyilatkozott, hogy egy szakszervezeti szerv helyi alapszervezeteinél történő sztrájkra való felhívásról szóló döntést a helyi alapszerv közgyűlése is meghozhat, ha a sztrájk oka helyi természetű, és ahol a magasabb szintű szakszervezeti szerveknél a sztrájk kikiáltásáról szóló döntést e szervezetek végrehajtó bizottsága a bizottság tagjai szavazatainak abszolút többsége alapján hozhatja.

Ami a sztrájk előzetes bejelentését illeti, a jogszabályok és a gyakorlat országonként nagymértékben eltérő. A Német Szövetségi Köztársaság és Olaszország példa az olyan országokra, amelyekben a szakszervezetek maguk irányozták elő a sztrájk előzetes bejelentését saját sztrájkszabályzataikban vagy eljárási előírásaikban. Svédországban az előzőekben említett Alapvető Megállapodás rögzítette a sztrájkok előzetes bejelentésének kötelezettségét. Franciaországban jogszabály részletezi, hogy az olyan szakszervezetek, amelyek sztrájkot kívánnak kikiáltani az állami szektorban, kötelesek a munkáltatót öt nappal előbb értesíteni. Az ilo úgy vélte, hogy „az a kötelezettség, hogy a munkáltatót a sztrájk kikiáltása előtt értesíteni kell, …elfogadható”.

Az az elv, hogy a sztrájk alatt bizonyos minimális tevékenységeket vagy szolgáltatásokat fenn kell tartani, főként egészségügyi vagy biztonsági okokból, vagy például azért, hogy megvédjék a romló javakat, széleskörűen elfogadott. Itt ismét eltérő a gyakorlat országonként és ezeket a minimális szolgáltatásokat helyenként a szakszervezetek eljárási szabályzatai, helyenként a szakszervezetek és a munkáltatók szervezetei között létrejött megállapodások, más esetekben pedig a jogszabályok határozták meg. E kérdésben az ilo meglehetősen pontos volt, amikor álláspontját a következőképpen fogalmazta meg: „Jogosnak tűnik, hogy a minimális szolgáltatásokat fenn kell tartani még sztrájk esetén is, melyek kiterjedése és időtartama olyan lehet, hogy akut nemzeti válság létrejöttét eredményezi, amely a lakosság rendes életkörülményeit veszélyezteti. Az ilyen minimális szolgáltatásokat az olyan műveletekre kell korlátozni, amelyek mindenképpen szükségesek annak érdekében, hogy elkerüljék a lakosság vagy a lakosság egy része életének, személyes biztonságának vagy egészségének veszélyeztetését; ezen felül a dolgozók szervezeteinek képesnek kell lenniük arra, hogy részt vegyenek ezeknek a szolgáltatásoknak a meghatározásában, ugyanolyan módon, mint a munkáltatók és az állami hatóságok.”

Záró megjegyzések

Jelen tanulmány csak a sztrájk szabályozásának igen vázlatos áttekintését volt képes nyújtani, és azokra a kérdésekre összpontosított, amelyek a legfőbb problémáknak tűnnek.

A sztrájkhoz való jogot, a dolgozók szervezkedési szabadságának nélkülözhetetlen elemét a világ számos országában széleskörűen alapvető emberi jogként ismerik el. Ez egyaránt igaz a fejlett ipari országokra és a fejlődő országokra.

A kérdés ezért nem az, hogy el kell-e ismerni a sztrájkhoz való jogot, hanem az, hogy annak gyakorlását hogyan lehet és hogyan kell szabályozni. A sztrájkhoz való jog gyakorlásának szabályozásánál egyensúlyt kell teremteni egyrészről a dolgozók érdekei – akik számára a munkabeszüntetés alkalmazásának lehetősége alapvető eszköz érdekeik védelmében –, másrészről pedig a munkáltatók, a kormány, a gazdaság és általában a közösség érdekei között, akik számára a munkabeszüntetésből származó károkat vagy szenvedést a lehető legalacsonyabb szinten kell tartani.

A sztrájkokat kimondva vagy kimondatlanul mindenhol szabályozzák, bármilyen legyen is ennek a szabályozásnak a formája: jogszabályok, belső szakszervezeti szabályok, megállapodások, bíróságok által kialakított esetjog vagy általánosan elismert elvek. Általános elv azonban, hogy a szakszervezetek által elfogadott önkéntes sztrájkszabályozást vagy a munkáltatók és a dolgozók megállapodásán alapuló sztrájkszabályozást előnyben kell részesíteni a jogszabállyal történő szabályozással szemben.

A sztrájkhoz való jog általános elismerése nem zárja ki azt a lehetőséget, hogy különleges körülmények között ideiglenesen megtiltsák a sztrájkokat, például a kollektív szerződések érvényességének időtartama alatt, a békéltető vagy döntőbírósági eljárások alatt vagy rendkívüli állapot idején; annak a lehetősége sem kizárt, hogy megtiltsák a sztrájkot a dolgozók meghatározott kategóriáinak, különösen az állami tisztviselőknek, vagy meghatározott gazdasági ágazatokban, különösen az alapvető szolgáltatásoknál. A sztrájk szabályozása gyakran olyan rendelkezéseket is tartalmaz, amelyeket be kell tartani, ha valóban munkabeszüntetést hajtanak végre, különösen a sztrájkokról szóló szavazás előírását, a sztrájkok előzetes bejelentésének kötelezettségét és a minimális műveletek vagy szolgáltatások fenntartását. A sztrájk szabályozása fontos, de nem szabad túlértékelni azt a szerepét, amelyet mint a sztrájkok rendes lefolytatásának és ellenőrzésének eszközeként betölt. A sztrájkszabályozás hatékonysága az olyan országokban a legmagasabb, amelyekben a szakmai kapcsolatok a bizalom, és ahol lehetséges, az együttműködés általános légkörében hatnak. Soha nem szabad elfelejteni azt sem, hogy a sztrájkok általában inkább tünetei, mint okai a feszültségeknek, a dolgozók és a vállalatvezetés kapcsolataiban. A sztrájkok gyakoriságának csökkentésére a legjobb út a szakmai kapcsolatok terén az olyan politika előmozdítása, amely inkább participációs, mint konfliktusos elemeken és megfontolásokon alapul. Ázsia kulturális hagyományai és értékei szilárd alapot jelenthetnek az ilyen szakmai kapcsolati szemlélet számára, az érintett országok érdekében.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.