A koronás Wargha

Egy kettős ügynök Kossuth
és a császári rendőrség szolgálatában

Deák Ágnes

A koronás Wargha

Egy kettős ügynök Kossuth
és a császári rendőrség szolgálatában

A borítón Johann Kempen von Fichtenstamm báró sétabotja látható, amelyet 1856-ban készíttetett a magyar koronaékszerek egykori rejtekhelyén található egyik fa ágából. Színezett litográfia. Magyar Országos Levéltár K 816 Parlamenti Múzeum,
1. doboz 1. tétel. A fotót Czikkelyné Nagy Erika készítette.

ISBN 978 963 05 9142 3

Kiadja az Akadémiai Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.

www.akademiaikiado.hu

Első magyar nyelvű kiadás: 2010

© Deák Ágnes, 2010

© Akadémiai Kiadó, 2010

A kiadásért felelős

az Akadémiai Kiadó Zrt. Igazgatója

A szöveget gondozta: Egyed Ilona

Felelős szerkesztő: Sisák Gábor

Termékmenedzser: Egri Róbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás, valamint a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

Bevezető

1879-ben jelent meg az első sajtóközlemény, amely felfedte a titkot: ki árulta el 1853-ban a bécsi Legfelsőbb Rendőri Hatóság vezetőjének, Johann Kempen von Fichtenstamm báró altábornagynak, hol kell keresni a Szemere Bertalan által 1849 augusztusában Orsova környékén elásott magyar királyi koronaékszereket. A találgatások és híresztelések ennek ellenére – ahogy korábban is – még jó néhány évtizedig továbbéltek és terjedtek. 1919-ben jelent meg nyomtatásban Kempen memoranduma,[1] amely fellebbentette a fátylat az 1853 késő tavaszán, nyarán és kora őszén történt eseményekről. Bár a nagy hatalmú „rendőrminiszter” saját szerepének hangsúlyozása végett néhány ponton nem teljesen helytállóan írta le az eseményeket, ettől kezdve mégsem lehetett kétséges, hogy Wargha István, Kossuth egykori közeli munkatársa, 1848-ban a Bécsben működő, király személye körüli minisztérium fogalmazója, majd titkára volt az, aki a titok nyomába szegődött, s kiszolgáltatta a koronaékszereket. A kortársak között terjedt híresztelés a „koronás Wargháról” igaznak bizonyult.

Néhány évvel később az Osztrák–Magyar Monarchia megszűnésével megnyílt a bécsi udvari levéltár a kutatók előtt, s az 1849 utáni évek államrendőrségi iratanyagából – mindenekelőtt Jánossy Dénes kutatásainak köszönhetően – egyértelművé vált, Wargha István az 1850-es évtized első éveiben a császári rendőrség legeredményesebb rendőrinformátora volt, kis túlzással azt is mondhatnánk, hogy a rendőrség szinte valamennyi „nagy fogása” az ő tevékenységének volt köszönhető: a forradalmi ellenállási mozgalom vezető alakjai, Jubál Károly és társai, Gasparich Márk és Noszlopy Gáspár letartóztatásában is közrejátszott. Évtizedekkel később Lukács Lajos ezen a szálon indult el, amikor tovább részletezte a fő vonalaiban már felvázolt képet.[2] Mindez igazi

újdonságnak számított, hiszen Wargha életútjának ezeket az elemeit a korabeli közvélemény még csak nem is sejtette.[3]

Ezt követően Wargha személyére a rendőr-informátori szerep mint egyedüli jellemző bélyeg rásüttetett, miközben életművének többi eleme teljesen feledésbe merült. Pedig Wargha István a reformkori liberális mozgalom szorgos munkása volt, aki Kossuth árnyékában a politikai küzdelmek első vonalában tevékenykedett. Talán túlságosan is odaadó követője volt Kossuthnak, a kortársak hajlamosak voltak egyszerű „táskahordozójának” tekinteni. Pedig több volt ő, mint vak eszköz a nagy férfiú kezében. Pályája az óvodai mozgalom hazai meghonosításának terén kezdődött. Óvodaelméleti írásai – fogalmaznak a pedagógiatörténeti tanulmányok – „eredetiek” voltak. Ismerte Samuel Wilderspin munkáit, azok alapvonalait követte, de „önállóságát, eredetiségét nem adta fel, mindent átgyúrt, hazaivá alakított”. Wargha és a nyomán elindulók tanításai körülbelül 1870-ig uralták a hazai óvodai intézményeket, amikor is Julius Fröbel nézetei kerültek túlsúlyba a Wargha-féle ún. „hagyományos nemzeti irányzattal” szemben.[4] Életműve e téren volt a legeredetibb, s a későbbiekre visszatekintve egyben a leghitelesebb is. Műveltségét, kiváló szellemi képességeit és tehetségét kortársai többnyire elismerték,[5] nem véletlen, hogy pályája kezdetén a Magyar Tudományos Akadémia levelező tagjainak sorába léphetett.

Személyiségének bizonyos megnyilvánulásait ugyanakkor kedvezőtlenebbül értékelték – bár nehéz lefejteni a későbbi események tudatában meggyökeresedő ítéleteknek a megelőző időszakokra vonatkozó igazságtartalmát. A valamikori jóbarát és közeli munkatárs Szontagh Pál (1820–1904) szerint például a keringő híreket, hogy ő volt a korona árulója, könnyű volt hinni, mivel „a ki csak ismerte őt, egy pillanatig sem kételkedett, hogy se jóban, se rosszban nem hivő ember létére elkövethette amaz aljasságot”.[6] Noha Szontagh az 1890-es években már ilyen magabiztosan nyilatkozik, jó ideig egészen biztosan nem volt rossz véleménnyel Wargháról.

Wargha politikusi személyiségét kettősség jellemezte: mindig egy mentor árnyékában (Bezerédj István, Kossuth Lajos), annak képviselőjeként szerepelt a politika színpadán; mégpedig – látszólag – feltétlen odaadással és már-már vak hűséggel. A mentorra persze szüksége is volt, ha érvényesülni akart, hiszen – bár a nemesi cím nem elhanyagolható előnyeit élvezhette – vagyontalan értelmiségi volt. A kor politikusai között keveseknek sikerült számottevő vagyon, befolyásos családi kapcsolatrendszer, megyei politikai beágyazottság nélkül politikaformáló erővé válniuk a reformkori Magyarországon. Talán ezért is csodálta oly nagyon Kossuthot – neki sikerült, amiről ő legfeljebb álmodhatott, s hogy álmodott, az szinte bizonyos. (Feltehető, vagyoni helyzetének ingatag volta abban is szerepet játszott, hogy korábbi hitvallását megtagadva rendőrinformátorrá lett.) Másrészt viszont, a néha szinte már-már szolgai alárendelődés ellenére, meg volt győződve saját szellemi kiválóságáról, s mások irányában igényt tartott saját hatáskörre – a szerénység egyáltalán nem tartozott fő erényei közé. Kétségtelenül felfedezhető benne egyfajta hajlam a cinizmusra és az intrikára. Saját szerepének kiemelése egy-egy ügy kapcsán s mások háttérbe szorítása, még nyilvánvaló érdekellentét vagy konfliktus híján is, igen gyakran tetten érhető nála. Mindemellett a biztos anyagi háttér hiánya igen korán egyfajta önjelölt mártírságra való hajlamot is kifejlesztett benne. Már az 1830–1840-es évek fordulóján is úgy érezte, alacsony társadalmi állása, pénzügyi nehézségei korlátozzák, s megakadályozzák, hogy igazán nagyra hivatott pályát fusson be. S hogy volt benne egyfajta keserűség azokkal szemben, akik magasabb társadalmi státus folytán irányító szerepet játszhattak a politika színpadán, jól mutatják – egyébként ömlengő – 1840-es sorai is Bezerédj Istvánhoz: „Be boldog, mint Ön, kit a sors oly helyzetbe tesz, melyben hatása belseje sugallatának ösvényén terjed, terjedtében ezrek óhajtatának teljesülni, jóllétének alapítását, tiprott jogainak a közös igazság követelése szerénti visszaiktatását árasztván, áldásképpen! És még ki ezt érzi is!”[7] Túlzottnak tűnő önértékelése, elbizakodottsága, a jobb sorsra való hivatottságtól a szerény társadalmi háttér általi megfosztottságban való tetszelgése és mások kimondatlan lebecsülése, a mentor iránti teljes odaadással párosulva, állandó feszültséget gerjesztett körülötte.

Mindemellett, 1848 őszéig a liberális reformok elszánt harcosa volt, aki – a mindennapok sajtóvitáiban, az iparpártolás akcióiban és így tovább – fontos szolgálatokat tett a reformok híveinek táborában. Pályafutása felvázolásakor ezzel ugyanúgy számot kell vetnünk, mint az utóbb történtekkel. Élettörténete egy nemzedék egyik lehetséges útját festi elénk: a literátus értelmiségi kisnemes egzisztenciateremtési kísérletei után a politikai karrier útja 1848-ban nyílik meg előtte. 1848–1849-ben a politikai megtorlás és annak nyomán az egzisztenciális újrakezdés kudarcai következnek. Wargha esetében ezt követi majd a rendőrségi informátori karrier, mégpedig az egykori harcostársak könyörtelen feladásával. Ami történt vele – bár jó néhány érdekes és tehetséges egyéniség került a kortársak és „elvtársak” közül a rendőrinformátor szerepébe[8] – egyedi eseménysor, még akkor is, ha maga úgy érezhette, kényszerpályán mozog. A pályakezdet társadalmi meghatározottságai nem vezettek elkerülhetetlenül a végkifejlethez. Személyiségének bizonyos vonásai nélkül egészen másképp is alakulhatott volna karrierje. De így alakult, s mi feladatunknak ennek bemutatását tartjuk.

Wargha rendőr-informátori működésének egyes elemei már régóta ismeretesek, ám most kerül sor első alkalommal – jó néhány ponton korrigálva az eddigi téves vagy nem teljesen helytálló történészi megállapításokat – a „teljes” spiclipályakép megrajzolására: mikor és milyen tényezők hatására vállalta a rendőrinformátor szerepét, beszélhetünk-e kényszerről; milyen alternatívák álltak előtte; kiket és milyen körülmények között denunciált; hogyan is történt valójában a magyar koronaékszerek titkának kiszolgáltatása; mekkora honoráriumot kapott ezért; hogyan és meddig maradhatott titok Wargha informátori tevékenysége; a spicliségéről suttogó propaganda gyakorolt-e, s ha igen, milyen hatást a társadalmi státusára, későbbi „civil” életútjára, például a kiegyezés után; kényszerült-e valaha a múltjával való szembenézésre? Ezekre a kérdésekre is igyekszünk válaszokat találni.

Wargha rendőr-informátori tevékenysége ráadásul éppen azért lehetett oly eredményes, mert azzal egy időben a magyarországi forradalmi szervezkedés buzgó munkása is volt egyben, aki egyfajta kettős ügynökként tevékenykedett. Fontos momentum, hogy a szervezkedés bizonyos ágait gondosan titokban tartotta rendőrségi megbízói előtt, bízva abban, hogy kijátszhatja őket is. Nem meglepő, hogy ez az egyidejű kettős árulószerep néhány éven belül kettős kudarccal végződött: elveszítette Kossuth bizalmát, s így politikai szempontból az angliai emigráció peremére szorult, miközben Bécsben is – távollétében – húszévi várfogságot szabtak ki rá. Mindemellett a rendőr-informátori szerep néhány éves megszakítás után folytathatónak bizonyult egészen 1871 végéig (ez Wargha „pályafutásának” egy eddig teljesen ismeretlen szelete).

Egy pályarajz nyilvánvalóan mindig a történész utólagos konstrukciójának terméke; minden pillanatban személyes döntések mozdítanak előre egy életet, és a kis pontokat (melyeket a történész azonosít és értelmez utólag) összekötő vonalak egyáltalán nem alkotnak egyenest, helyenként a történész nem is mindig tudja megrajzolni a két pont közötti szakaszt. Wargha élettörténete egészen biztosan nem egyetlen nagy ívben rajzolódik ki, hanem sokkal inkább kacskaringók egymásba fonódó sorozataként. Egy effajta életút ismerete is tanulságos és érdekes lehet a számunkra, hiszen a mai kor emberei – ha más területeken és szerepekben is – hasonlóan sok irányba elinduló és megtorpanó pályán mozognak. Ez persze nem érvényteleníti Wargha döntéseinek erkölcsi dimenzióit, de mi magunk rekonstruálni, bemutatni s nem ítélkezni akarunk. Nem ígérhetem, hogy a feltett kérdésekre egyedül igaz, megkérdőjelezhetetlen válaszokat adok, inkább egy izgalmas nyomozásra hívom az olvasót.

Kutatásomat e tárgyban az elmúlt években számos intézmény és magánszemély támogatta. Köszönöm az OTKA (T026354), a Fonds zur Förderung der Wissenschaftlichen Forschungen, az Aktion Österreich-Ungarn, az Országos Ösztöndíj Tanács, a Habsburg-kori kutatások Intézete támogatását. Köszönöm Fazekas Istvánnak, bécsi magyar levéltári delegátusnak és Fónagy Zoltánnak, a bécsi Collegium Hungaricum egykori igazgatójának kutatásaim során nyújtott segítségét. Köszönöm Hermann Róbertnek, Kövér Györgynek és Pajkossy Gábornak a könyv kéziratának első változatához fűzött megjegyzéseit és javaslatait.

Pályakezdet

Wargha István 1808. július 28-án született Magyarpécskán, Arad megyében, a hajdúböszörményi Wargha kisnemesi család sarjaként.[9] Szüleiről nagyon kevés adat áll rendelkezésre, ami meglepő lehet, hiszen a korabeli nemesi társadalom kutatói mind kiemelik a nemesi kultúrán belül a rokonsági kapcsolatok fontosságát. A kisnemesi családok esetében ennek még külön jelentősége is volt, hiszen számottevő vagyon hiányában a rokonsági kapcsolatrendszernek a társadalmi integrációban kitüntetett szerep jutott, így aztán a kisnemesi famíliák ötöd-hatodíziglen számon tartották az ősöket és az atyafiságot.[10] Ránk maradt ugyan néhány hivatali irat, melyben maga Wargha nyilatkozott családjáról, de ezek a dokumentumok mind az államrendőrség vagy a hadbíróság fenyegető árnyékában születtek, s feltehetőleg ennek következtében szerzőjük jó néhány ponton ellentmondásosan vagy homályosan nyilatkozott, például a családját illetően is.

Édesapja katonatiszt volt. A későbbi leszármazott, Asztalos (Pfeiffer) Péter (Wargha István dédunokája) annyit tudott, hogy Wargha Jánosnak hívták. Wargha 1850-es naplójegyzetei szerint 1824. január 16-án halt meg. Ennek alapján szerencsére azonosítható kiléte: 1760-ban született Nádudvaron, Szabolcs megyében, katolikus, nős, az 1. (Császár) huszárezrednél huszonkét és fél év alatt alhadnagyságig vitte. 1793-ban még mint őrmester Arany Vitézségi Érmet kapott, napi 22 krajcár őrmesteri pótlékkal. Szolgálati minősítése: jó. 1800-ban szerepel utoljára a mustralistában, itt már félrokkant. Ekkor rövid időre Győrbe helyezték térhadnagynak, majd két tábori kórháznál is alkalmazásban állt egy év nyolc hónapig. Általános eljárás volt ez a félig rokkantak esetében: fél fizetéssel legfeljebb egy évre szabadságolták őket. Wargha apját nyavalyái miatt („szűkmellűség”, „keményedések a hason/altesten”) szolgálatra alkalmatlannak minősítették, s 1810-ben végleg nyugdíjazták évi kétszáz forint nyugdíjjal. Aradon hunyt el a fia által feljegyzett időpontban.[11]

Anyja neve Wargha születési anyakönyvi bejegyzése szerint Lippai Rozália volt.[12] Személyéről szinte semmit sem tudunk, ismerjük azonban halálozási időpontját (1849. december 8.), talán az Arad megyei Mokrán (Apatelek) vagy Aradon halt meg.[13] Wargha feleségének egy 1849. tavaszi beadványa szerint akkoriban hetven év körüli volt, azaz 1780 körül születhetett.[14] Feltehetőleg ez is olyan késői házasság lehetett egyetlen gyermekkel, mint amilyen gyakorta előfordult a számottevő vagyonnal nem rendelkező katonatisztek körében: fizetésük a napóleoni háborúk idején igen alacsony volt, azt is papírpénzben kapták, komoly mindennapi nehézségekkel járt a megélhetési költségek fedezése, amit a házasság és a gyermek csak tovább súlyosbított, s a házassági engedélyhez kaució lefizetése is feltétel volt.[15]

Wargha István gimnáziumi tanulmányai java idejét az aradi királyi gimnáziumban (1821, 1823–1825) végezte, amelyet azonban 1816-tól a város fokozatosan újra a minorita rend kezelésébe adott.[16] 1821-ben itt a 2. grammatika osztályába járt, feltehető tehát, hogy tanulmányait ezt megelőzően kezdte meg valahol. Az aradi éveket megszakította egy év a debreceni piarista gimnáziumban (1822). Jó tanuló volt, az eminensek között foglalt helyet.[17]

1851 tavaszán Wargha úgy nyilatkozott Alkér Antal pesti tanácsnoknak, aki rendőrségi „megrendelésre” készített jelentést Wargha addigi életútjáról, hogy Pesten nőtt fel, s középiskoláit is itt végezte – ez azonban nem állja meg a helyét. (Kétségtelen, az adott helyzetben – erről a későbbiekben még bővebben esik szó – a Pesten maradás érdekében abban volt érdekelt, hogy kimutassa, élete több szakaszában is tartósan Pesten tartózkodott.)[18] Mindemellett egy magánlevelében Perczel Mórt 1825-ben volt „iskolatársának” nevezi, ami szintén zavart keltő információ. Perczel ugyanis a pesti piarista nagygimnázium tanulói között szerepelt, mely Pest első középiskolája volt 1717-től (1825-ben 917 tanulóval), de nem 1825-ben, s az iskola diákjairól készült adatbázis egyáltalán nem tartalmazza Wargha nevét.[19] Középiskolai tanulmányait illetően tehát Arad és Debrecen mellett más helyszínt nem tudunk azonosítani.

Wargha a kisnemességből érkezett, inkább a kurialista nemességhez tartozott, nem az armalistákhoz, mivel később úgy nyilatkozott, Szabolcsban kis nemesi földbirtokot örökölt.[20] A nemesi cím s a „kutyabőr” „drága kincs” volt a 19. század első felének Magyarországán, különösen akkor, ha a „szárazkezű szegénység ringatta” a nemes ifjú bölcsőjét,[21] de önmagában nem biztosította a megélhetést és a társadalmi presztízs megőrzését, s ha lehet, emelését. A földadományozások kora lezárult, „vitézséggel vagy nagyúrnak tett jószolgálattal” már nem, esetleg csak egy jó házassággal lehetett vagyonra szert tenni. A korabeli társadalom a következő pályautakat kínálta a vagyontalan kisnemesi családok gyermekei számára: gazdálkodásba kezdtek saját munkaerejük felhasználásával, esetleg mezőgazdasági ismereteik hasznosításával gazdatiszti állást vállalhattak, de előfordult, hogy kézműves pályákat választottak; emellett az egyházi pálya kínálhatott számukra felemelkedési lehetőséget, vagy jogi tanulmányokkal a hátuk mögött, ügyvédeskedve, világi értelmiségiként igyekezhettek egzisztenciát teremteni. A társadalmi státusemelkedés útja mindenképpen az iskoláztatáson keresztül vezetett. A taníttatás tudatos családi döntést és áldozatvállalást igényelt, de a kisnemesség körében, éppen a megélhetés kényszere folytán, a 19. század első évtizedeiben a korábbihoz képest sokkal intenzívebb érdeklődés mutatható ki az iskoláztatásban való részvétel iránt. Az értelmiségi-honorácior pálya mintáit gazdagította az 1830–1840-es években kialakuló, nagyvárosi, független értelmiségi szerep, mindenekelőtt a modern sajtó és az egyesületi intézményrendszer létrejöttével, s a tehetséges kisnemesi ifjú ezeken a csatornákon keresztül akár a szellemi-értelmiségi elit csúcsaira is eljuthatott; bár erre a reformkorban leginkább a szépirodalom területén találunk példát, míg a politikusok porondján Kossuth Lajos talán az egyedüli, aki erre képes volt.[22]

Wargha akár követhette volna apját is a katonatiszti pályán, de láthatólag ehhez semmilyen affinitással nem rendelkezett, és nem tudunk róla, hogy ez bármely életszakaszában komolyan felmerült volna benne. Ahogy az sem, hogy gazdálkodásba kezdjen. Képességei és hajlamai egyértelműen az értelmiségi pálya felé vonzották. Édesanyja feltehetőleg nem kis áldozatot vállalt, amikor fia a középfokú oktatás után folytatta tanulmányait, apja halála ugyanis tovább súlyosbította a megélhetési nehézségeket, hiszen a katonatisztözvegyek csakis három gyermek esetén számíthattak segélyre a gyermekek húszéves koráig.[23]

Wargha úgy nyilatkozott rendőrségi kihallgatásakor 1849 után, hogy középiskolai tanulmányait követően Pesten jogot tanult, 1826-ban fejezte be tanulmányait, azután utazást tett Németországban; összesen három évet és néhány hónapot töltött külföldön, két évet Berlinben, ahol pedagógiát hallgatott, s 1830-ban tért vissza Magyarországra.[24] A pesti tanulmányokat említi Alkér Antal irata is, de külföldi tanulmányokról nála nem esik szó.[25] Ugyanakkor Szontagh Pál információja szerint Wargha mint piarista rendtag kezdte pályáját, de 1830-ban, másodéves filozófus korában – a rend előtt is ismeretlen okokból – kilépett.[26] A piarista rend levéltárának dokumentumai alapján szerencsére pontos képet alkothatunk az 1825–1830 közötti időszakról. Eszerint 1825-ben valóban a pesti egyetemre járt filozófiára, majd 1826. október 9-én Kecskeméten belépett a rendbe, 1826–1828 között a noviciátus éveit itt töltötte, majd 1828–1829-ben a rend lévai gimnáziumában tanított, ahogy 1829–1830-ban Vácott is, majd 1830 augusztusában kilépett a rendből.[27] A húszas évek második felében tehát semmiképpen nem járhatott külföldön.

Ezen a ponton azonban ismét egy homályba vesző életrajzi időponthoz értünk. Szontagh Pál közlése alapján Asztalos Péter azt gyanította, hogy Wargha talán azonosítható azzal a Wargha Istvánnal, aki 1830–1831-ben Esztergom megyebeli papnövendékként üdvözlő alkalmi verseket jelentetett meg.[28]

Wargha részéről racionális döntés lehetett az egyházi pálya választása. A vele sok tekintetben hasonló társadalmi közegből induló s később az értelmiségi pályán meggyökeresedő Lévay József visszaemlékezése is arról vall, hogy a középiskolai tanulmányok lezárulása után az első eldöntendő kérdés az volt, vajon egyházi vagy világi pályára lépjen-e.[29] Mindezzel persze még nem dőlt el, hogy a verselgető Wargha István azonos-e főhősünkkel, s nem tudjuk, a rendtagságot miért cserélte volna fel a világi papi hivatással. A pesti központi papi szeminárium hallgatóinak névsorában mindenesetre 1832-ben feltűnik egy bizonyos „Vargha Stephanus”, aki az első és második teológus osztály hallgatóival együtt tanul, a következő évben azonban már el is tűnik.[30] Másfelől az a tény, hogy Wargha élete későbbi szakaszában szívesen verselgetett saját és családja, barátai szórakoztatására, s az itt szóban forgó versek döntő részben a piarista rend valamely vezető személyéről szólnak, megerősíthetik gyanúnkat. Perdöntő bizonyítékok azonban nem állnak rendelkezésünkre e tekintetben. Az mindenesetre bizonyos, hogy a családi hagyomány egyáltalán nem tudott sem a piarista, sem a kispapi előéletről,[31] családtagjai elől – ahogy a hatóságok elől is – gondosan elrejtette életének ezt a kitérőjét.

Wargha maga hadbírósági vallomásában úgy nyilatkozott, hogy 1830-ban egy rokon Vay Gyula nevű fiához került nevelőnek Pestre, és öt évig irányította a nevelését, majd egy évig Világoson nevelőként működött a Bohus családnál. Vay Gyula 1831–1832-ben a pesti piarista gimnáziumban tanult, ez is megerősíti Wargha állítását, hogy ekkoriban Pesten tartózkodott.[32] Ha valamikor, akkor 1832 után utazhatott külföldre, mindenesetre nem tudjuk, pontosan mikor is került tényleg Világosra. Szontagh Pál adata szerint Wargha feslett élete és gyanús pénzkezelése miatt nem maradhatott tovább Világoson, állítólag többször hamiskártyázáson kapták.[33] Az valóban bizonyos, hogy a kártyázás végigkísérte egész életútját, leginkább a whistet kedvelte, legalábbis 1848-tól biztosan.[34] Annak azonban, hogy hamiskártyázás miatt rossz híre volt, ellentmond az a tény, hogy későbbi feleségét, Fejér Borbálát (1819–1871) is itt ismerte meg, akinek apja, büki Fejér Sámuel Bohus alkalmazottja volt. Fejér a korabeli kisnemesi életpályák közül a gazdatisztit járta be, s nem valószínű, hogy ha Warghának tényleg oly rossz híre lett volna, feleségül adja hozzá leányát. Wargha Világosról való távozásának okáról csak annyit árult el a hadbíróság előtt, hogy nem tetszettek neki a Bohus házban uralkodó viszonyok. 1836-ban Nagykanizsán feleségül vette Fejér Borbálát, s ezzel együtt a Fejér család eredeti pátriájába, Tolna megyébe települt át.[35] Fejér Sámuel evangélikus felekezetű volt, társadalmi értelemben azonban biztos endogén házasság volt ez, hiszen a Fejér család nem tartozott Tolna módos nemesi családai közé; ráadásul Borbálának tíznél több testvére volt, azaz Wargháék anyagilag nemigen számíthattak apósa támogatására.[36] Ezzel a házassággal viszont Wargha előtt megnyílt annak lehetősége, hogy egy helyi nemesi társadalomba integrálódjon, hiszen apja katonatiszti pályája – a szabolcsi gyökerek ellenére – megakadályozta, hogy a család egy megye nemesi társadalmába ágyazódjon, s ezt a kapcsolatrendszert útravalóul magával hozhassa. Márpedig a korabeli nemesi lét magától értetődő terét a vármegyék alkották.

Warghának és feleségének öt gyermeke született: Eszter (szül. 1838), ő 1861-ben Asztalos István ügyvéd, országgyűlési képviselő (1861), járási főszolgabíró (1867–1883) felesége lett; Dániel (szül. 1839; Angliában maradt az 1850-es évek végén, felesége: Emma Kelby), Sarolta (Karolina, Sári 1841; későbbi férje: Jandó László), Miklós (1851; csecsemőként vagy kisgyermekként meghalt) és Mária (1853).[37]

Wargha művelt, olvasott volt, ambíciói a tudományok, mindenekelőtt a neveléstan és a filozófia felé vonzották, miközben a mindennapi megélhetés és a családfenntartás a pedagógiai gyakorlathoz kötötte. Kezdetben igyekezett e kettőt összeegyeztetni. 1834-ben jelent meg első munkája Mi kell a’ Magyarnak? címmel, amely egyfajta nevelési kézikönyvnek készült, a nevelés kívánatos alapelveit törekedett összefoglalni. Wargha mindenekelőtt igen indulatosan érvelt a gyermekek testi fenyítése ellen, mondván, az „rabszolgai érzést, alattomosságot, bosszúállást, vadságot, elkeseredést, megátalkodást, érzéketlenséget gerjeszt”.[38] 1836-ban pedig az MTA által még 1834-ben meghirdetett pályázatra (Mi haszna ’s befolyása lehet még a’ lélektudománynak /psychologiának/ mind a’ felsőbb mind az alsóbb néposztályok’ czélirányos erkölcsi és polgári nevelésére? Mit és mennyit kellene abból a’ nemzeti oskolákban is tanítás’ tárgyaul felvenni?) pályamunkát nyújtott be „A’ lélek-tudománynak a’ nevelésre való befolyásairól” címmel, s a beérkezett tizennégy pályamunka közül Wargha munkáját a harmadik legjobbnak ítélték 1836-ban.[39]

A Fejér családba való benősüléssel bekerült a Tolna megyei nemesi családok rokoni-baráti-szomszédsági hálózatába is. Bezerédj István volt az, aki felfigyelt Warghára, s a következő, Tolnán töltött évei alatt a pályáját leginkább meghatározta; valamennyi gyermeke keresztszüleinek őt és, míg élt, leányát, Flórát, 1851-ben pedig második feleségét, Bezerédj Etelkát kérte fel. A korabeli nemesi társadalmon belül a komaválasztás a társadalmi kapcsolatrendszer megerősítésének céljait szolgálta, általában inkább a házasság előtti baráti kör, a szülőkkel azonos generáció játszott abban lényeges szerepet, de nem volt ritka az „egyenlőtlen, a saját társadalmi helyzethez képest magasabb állású keresztszülők választása” sem; az „összekomázódás” ugyan nem teremtett a napi gyakorlatban társadalmi státus tekintetében egymáshoz közelebb kerülést, a komaság mégis létrehozhatott, illetve megerősíthetett valamiféle „patrónus-kliensi viszonyt” is.[40] Wargha esetében nyilvánvalóan ez utóbbiról volt szó.

A nősülését követő években az óvodai mozgalom kibontakozása nyújtotta azt a cselekvési teret, amely lehetőséget adott számára a helyi társadalomba való integrálódásra, egzisztenciája megteremtésére. Emellett elméleti érdeklődését is ébren tarthatta, bár érezhetően nem maradt sok ideje és energiája a filozófia-neveléstan elméleti kérdéseivel foglalkozni. Nem utolsósorban pedig az óvodai mozgalom bekapcsolta őt a reformkori politikai küzdelmekbe. Egyelőre még csak a holdudvarába tartozott, de a Bezerédj család és maga az óvodai mozgalom vezérkara a reformkori liberális mozgalom elkötelezett híve volt, s ez természetszerűleg e táborba sodorta. Tolna pedig ideális lehetőségeket kínált számára az óvodai mozgalomban való tevékenykedésre.

A kisdedóvó mozgalom szorgos munkása

Wargha 1837 tavaszán a három évvel korábban megjelent munkájának egy példányát könyvtárgyarapítás céljából elküldte az 1836 márciusában megalakult Kisdedóvó Intézeteket Magyarországban Terjesztő Egyesületnek, ezzel igyekezve felhívni magára a vezetők, mindenekelőtt az elnök, Festetics Leó gróf figyelmét. Azt sem felejtette el megemlíteni, hogy pályázni kíván az egyesület újonnan létesült tolnai képzőintézetének igazgatói posztjára. Ezután az egyesület nevében Szentkirályi Mór aligazgató kifejezetten biztatta, hogy pályázzon, arra „oly édes reménnyel hívom meg, hogy írói pályáján kitüntetett jeles tehetségeinél fogva Öné lesz a diadalmi koszorú”.[41] Wargha 1837-ben még nem volt az egyesület tagja,[42] 1841-ben lépett be az egyesület alapító tagjainak sorába 100 pengő forinttal, ekkor a nevezett értékű részvényalapítvánnyal örökre lekötelezte magát az egyesület támogatására.[43]

Az óvodai mozgalom Brunszvik Teréz grófnő kezdeményezése nyomán az 1830-as évek közepén vett nagyobb lendületet, s ebben az egyesület döntő szerepet játszott.[44] Tolna megye erőteljes jelenléte az egyesület tevékenységében három személyiségnek volt köszönhető, Festetics Leó grófnak, Bezerédj Istvánnak és feleségének. Az utóbbi, Bezerédj Amália 1837-ben Hidja-pusztán már létrehozott egy óvodát és népiskolát a cselédek gyermekei számára, ezt tekinthetjük az első falusi kisdedóvó iskolának.[45] Az egyesület által 1837 októberében Tolnán alapított intézet célja a kisdedóvók részére oktatók képzése volt. Festetics adományozta az épületet az intézmény számára, emellett 4000 pengő forint alapítványt tett. A hallgatók saját költségükre tanulhattak ott, de négy növendék legfeljebb kétévi időtartamra segélyben részesült. Wargha adatai szerint 1838–1843 között negyven ifjú vett részt a képzésben, az egyesület hivatalos kimutatásai szerint 1844 augusztusáig összesen 78-an végeztek az intézményben. 1837-ben az intézet mellett mint gyakorló intézmény egy kisdedóvó is létesült.[46]

Szentkirályi biztatása után, s feltehetőleg már a helyi hangadó személyiségek támogatásával a háta mögött, Wargha valóban pályázott is az igazgatói posztra. A két pályázónak négy kérdésre kellett válaszolnia írásban, s az egyesület vezetése Wargha mellett döntött. Világi értelmiségi volta, családfői minősége, elméleti felkészültsége mellette szólhatott.[47] Az igazgatói tisztet az intézet megnyitásától fogva 1838 elejéig ideiglenesen, majd attól kezdve 1844 augusztusáig kinevezettként töltötte be.[48] Az egyesület Tolna megyei fiókszervezetének jegyzője s 1839 májusáig annak ideiglenes pénztárnoka is volt.

Az egyesület vezetése az első években teljes mértékben elégedett volt munkájával és lelkesedésével, 1841-ben Brunszvik Teréz is meglátogatta az intézményt. Wargha gyermekdalokat írt, melyeket a pesti képző gyakorló óvodájában még 1868-ban is énekeltek.[49] Az intézményt további rangos személyiségek is felkeresték: Wesselényi Miklós báró (1838. jan. 16.), Deák Ferenc (1838. ápr. 2.), Scitovszky János pécsi püspök (1840. aug. 14–18.).[50] Az intézményt elhagyó növendékek Warghával tovább tartották a kapcsolatot, beszámoltak tevékenységükről, ez is arra vall, hogy igazgatóként jó viszonyt teremtett hallgatóival.[51] A teljes egyetértés az egyesület vezetése és közte azonban hamar megbomlott, mivel pénzügyi követelésekkel lépett fel. Eredetileg az egyesület éves igazgatói fizetésképpen 500 pengő (ezüst)forintot szavazott meg, ezt azonban kérésére felemelték 800 forintra, s a fizetést természetbeni juttatásként ingyen szolgálati lakás és tüzelő egészítette ki. Ám 1840 elején újabb emelést kért, immáron évi 1000 Ft-ra; mindenekelőtt azzal érvelt, hogy ebből a fizetésből nem tud megtakarítani, s a jövőjét nem képes biztosítani. Az egyesület választmánya kezdetben nem támogatta igényét, azzal érveltek, hogy fizetéséből lakhatását „hasonló kényelemmel fedezheti, mint a királyi egyetemi nyilvános oktatók”, kiknek Pesten 1200 pengőforint évdíjból kell megélniük a drága lakbér és faárak mellett. Erre Wargha beadta lemondását, arra hivatkozva, hogy „…hivatása magasb céljának mostani helyzetéből eredő aprólékos foglalatosságai miatt eleget tehetni nem vél, s jelen tiszti díjával, családi viszonyai s megszokott szellemi igényei mellett minden mellékes keresetmód nélkül ki nem jöhet”. Végül az egyesület vezetése beadta a derekát, s felemelték fizetését a kért évi 1000 pengő forintra.[52]

Mivel a későbbiekben is lényeges szerepet játszik majd pályáján a megélhetés, érdemes elidőzni amellett, hogy mennyire volt valóban alacsony vagy megfelelő a Wargha által kapott fizetés. A kor megyei tisztviselői tiszteletdíjait kutatva kiderül, hogy egy megyei első alispán évi járandósága átlagosan 600–800 forint között mozgott, igaz, ők nem ebből, hanem birtokaik jövedelméből éltek. A megyei, ún. szegődött értelmiségi pályákhoz rendelt éves fizetések egy megyei első mérnök esetén átlagosan 400, az első orvosoké átlagosan 500 forint körül mozogtak.[53] Egy líceumi tanár évi fizetése 405 ezüstforint és szolgálati lakás volt. Másik lehetséges összehasonlítást kínál a formálódóban lévő független írói státus: Vörösmarty Mihálynak az 1830-as évek elejétől éves jövedelme 800-900 ezüstforint volt, Petőfi Sándor segédszerkesztői fizetése a Pesti Divatlapnál 1844-ben egy félév alatt egyes írások honoráriumával kiegészítve 150 ezüstforint s emellett teljes ellátás.[54] Ezen adatok fényében nem tűnik megalapozatlannak az egyesület vezetőségének érvelése, mindamellett azt is tekintetbe kell venni, hogy Warghának már két, majd három gyermek eltartásáról kellett gondoskodnia.

Az előbb idézett lemondó szöveg azonban jelzi, hogy nem csak a pénzügyi vita állt a lemondás hátterében: Wargha feltehetőleg inkább hivatásának érezte az óvodai mozgalom propagálását az irodalom eszközeivel, mint a mindennapi igazgatói aprómunkát, s az intézetvezetés arra is figyelmeztette, hogy a pedagógiaelmélet nem ültethető át teljes mértékben a gyakorlatba.[55] Egyre többet tartózkodott Pesten, az egyesület vezetése végül engedélyezte számára, hogy a már végzett hallgatók közül egyet maga mellett tarthasson, hogy ilyen esetekben ideiglenesen helyettesíthesse, de azt leszögezték, hogy tartósan nem vonhatja ki magát a mindennapi nevelési-igazgatási feladatok alól.[56] Wargha már ekkor szíve szerint bizonyára más utakon indult volna el, ha pénzügyi viszonyai ezt lehetővé tették volna számára. Nyűgnek érezte az igazgatási és tanítási feladatokat, miközben az ambícióinak inkább megfelelő irodalmi megnyilatkozásai egy jó ideig még ehhez a tevékenységéhez kapcsolódtak.

A Társalkodóban, a Jelenkor melléklapjában jelentette meg az óvodai neveléssel kapcsolatos gondolatait 1837 októberétől három közleményben.[57] Ezekben ismertette az általa igazgatott intézet alapelveit: két–nyolc év közötti gyermekek számára kínáltak felügyeletet, míg szüleik dolgoznak, kifejezetten az alacsonyabb néposztályok számára ajánlották az óvodákat. Ahogy fogalmazott, a kisdedóvóknak a „szeretet lakainak” kell lenniük, a rend, pontosság és tisztaság iskoláinak, a jó és szép hazájának, az „igazság templomainak”, a polgári kötelesség és szorgalom iskoláinak, valamint az „erkölcsiség’ templomainak”. A kisdedóvókban dolgozó nevelőkre is nagy feladatot róttak e célkitűzések: „A’ jó kisdedovó, isteni megváltónknak valódi apostola, ki a’ szellemi ’s testi lények közötti határzatlanságban kétes jövendőnek kitett köznép-sarjadékot idomit ’s képez; ki a’ fiatal népet mint mindenre alkalmas anyagot az emberiség’ kivánatihoz, a’ köztársaság’ czéljaihoz illőleg neveli; ki emberi keblekben a’ legdrágább lelki kincset a’ közczélokra munkálkodási szellemet, a’ munka’ sükere’ örömeit, a’ megelégedést teremti.” Leírja azt is, hogyan folyt a képzés az intézetben: a növendékoktatók vasár- és ünnepnapok kivételével a gyakorló óvodában tartózkodtak, még a gyermekek érkezése előtt az intézetigazgatótól elméleti és gyakorlati leckéket vettek az elemi nevelés és oktatás tudományában, szám- és mennyiségtanban, „alaktudományban”, természettudományban, történelemben, földleírásban, nyelvtudományban, „műtudományban”, időszámításban, éneklésben és hegedülésben – mondhatnánk, az integrált oktatás eszményének jegyében. Ezt követte mindennap a gyakorlat. A Társalkodóban rendszeresen megjelentek Wargha éves beszámolói is az intézet működéséről. Az egyesület választmánya azonban az első közlemény megjelenése után 1837 novemberében felszólította, hogy hivatalosnak tűnő közleményeket csakis a választmány jogosult tenni, s a jövőben a választmány közreműködése nélkül csakis mint magánember, hivatali posztjának megjelölése nélkül adjon közre témába vágó írásokat. Ezt követően a többi közleménye már választmányi jóváhagyással jelent meg.[58]

Már 1838. nyári közleményében hirdette, hogy „Az elemi nevelés és oktatás’ kézikönyve kisdedovók’ számára” című könyve rövid időn belül megjelenik, akkor azonban erre nem került sor, bár már 1840 elején eljuttatta a kéziratot az akkor az országgyűlésen tartózkodó Bezerédjnek és az egyesület vezetésének.[59] Az 1840-es évek elején egy néptanítói kézikönyv kiadásán dolgozott, melyet oktatótáblákkal együtt az egyesület készült kiadni. Wargha és az egyesület vezetése között azonban nem volt teljes az összhang ez ügyben sem. Az utóbbi Warghát egy az óvodai intézményt propagáló „népszerű rövid röpirat” írására kérte föl, elsődleges célként kitűzve, hogy „az alsóbb rendűek szinte fogékonyak legyenek iránta”. Ezt egészítette volna ki a gyakorlati útmutató kalauz. Wargha el is készítette a Kalauzt, kiegészítve egy „Tervvel”. Ő azonban továbbra is nagyobb ívű, igényesebb elméleti munkára gondolt, inkább a „hatásteljes osztályokat” célozta meg, semmint a nagyközönséget, s a kisdedóvásnak a törvényhozás révén való előremozdításának útját fejtegette írásában. A „köznép” számára rövid időn belül egy másik kiadványt ígért „Köznépi Könyvtár” címen. Az egyesület közgyűlése viszont úgy ítélte meg, hogy ezzel a „kitűzött feladáson túlment”, s arra utasította, hogy inkább arra adjon rövid tervet, „mint kellene a kisdedóvást falukon minél olcsóbban és sikeresebben terjeszteni s a falusi oskolákkal összekötni”. Ezért egyelőre csak a Kalauz kinyomtatását határozták el ötszáz példányban, Warghának ívenkénti 3 arany tiszteletdíjat ígérve. 1842 elején azonban az egyesületi választmány már azt jelentette, hogy a munka kinyomtatását felfüggesztették, vélhetően pénzügyi okokból, s a „Kisdedóvási Közlemények” – nyilván ekképp módosult volna a nagyközönségnek szánt kiadvány címe – kiadására eleve nem sikerült vállalkozó könyvárust találni.[60] A Kalauz kézirata nem ismeretes, de egy másolatának-kivonatának létezéséről van tudomásunk: egy a Wesselényi Miklós által 1841-ben felállított zsibói kisdedóvóba került egykori tolnai intézeti diák összeállított egy „A kisdedóvó tudomány részletes kivonata” című kéziratot Wesselényi könyvtára számára.[61]

Végül 1843-ban jelent meg az óvóképzésben szerzett tapasztalatait összegző munkája, melyet Tolna vármegye karainak és rendeinek ajánlott azzal a kéréssel, hogy azok a kisdedóvás ügyét a közelgő országgyűlés pártfogásába ajánlják. A megyegyűlés határozatot is hoz a munka kinyomtatásáról, egy-egy példánynak a többi törvényhatósághoz való küldéséről, s hogy azt kiadják az országgyűlési utasításokkal foglalkozó bizottmánynak is. Nyáron az egyesület is felsorakozott Wargha terve mögé, felkérték Pest megye követeit – akiknek egyike épp Szentkirályi Mór volt –, hogy feliratban forduljanak az országgyűléshez az óvodai mozgalom támogatása érdekében.[62] Wargha munkájában azt indítványozta, hogy az országgyűlés százezer pengő forintot ajánljon egy országos óvodai hálózat kiépítésére, mégpedig egy létrehozandó országos pénztár kezelésében. A meglévő egyesület képezné az országos központot, felállítanának egy „országos és központi példány-óvóintézetet” mint gyakorlóiskolát a jövendőbeli nevelők képzésére. Ezen túlmenően minden vármegyében egy-egy megyei „példány-elemke” jönne létre (Wargha „elemke” elnevezést javasol, mely szerinte kifejezi az intézmény lényegét, s „a’ gyermek szájából is némi sajátságos gyengédséggel hangzik”[63]), s minden szabad királyi, illetve a népesebb és gazdagabb mezővárosokban létrehoznának óvodákat, de számol a terv kisvárosi, falusi és pusztai intézményekkel is.[64] Az országgyűlés azután Zsoldos Ignác elnökletével bizottmányt hozott létre, amely kidolgozott egy törvényjavaslatot „A’ Népnevelésről”. Ebbe beleépítették Wargha javaslatait is, egy alfejezet foglalkozott az óvodai hálózat létrehozásával. Elfogadták az „elemke” megnevezés használatát, s előirányozták a községi elem-kék mellett Pest-Budán egy országos kisdedóvóképző intézet felállítását Pest vármegye és a két város tanácsának fennhatósága alatt. A községi intézmények felügyeletét a javaslat a megyei, szabad királyi városi, illetve szabad kerületi törvényhatóságokra ruházta, s kötelességükké tette egy-egy „példányintézet” létrehozását is. Emellett a felállítandó tanítóképző intézetek tantárgyai közé is felvették a „kisdedóvást”.[65]

Wargha könyve az országgyűléshez intézett javaslat mellett tulajdonképpen a Társalkodóban megjelent cikkek összeszerkesztett, kibővített szövegét nyújtva ismerteti az óvodák és az óvodai tanítókat képző intézetek célját. Egy elemnek azonban immár kitüntetett figyelem jut: az óvodáknak a fentebb már idézett fennkölt hivatásaik mellett egyben a „nemzetiség dajkáinak” is kell lenniük. Az óvodai mozgalom egyébként is kezdettől fogva összekapcsolódott a magyar nyelv és nemzeti szellem terjesztésének igényével, de az 1840-es évek első éveinek fellángoló nemzetiségi konfliktusai is hozzájárulhattak, hogy Wargha munkájában ez a korábbiakhoz képest nagyobb hangsúlyt kapott. Wargha is immáron büszkén vallja, hogy a tolnai intézetben a beíratáskor csak minden huszadik gyermek beszélt magyarul, de egy év után „erőtetés és jutalom nélkül” mindegyik megtanult.[66] A nyelv kérdésében az egyesület vezetésén belül nem volt teljes egyetértés, 1837-ben például, amikor a bécsi kormányszervek az uralkodóhoz korábban magyar nyelven intézett egyesületi iratot visszaküldték, a választmány – elsősorban Wesselényi Miklós és Fáy András fellépésének köszönhetően – az irat ismételt magyar nyelvű előterjesztése mellett döntött, de nem viták nélkül.[67]

Ugyancsak 1843-ban megjelent a tervezett népszerűsítő sorozat – immáron „Magyar nép-barát” címmel – első kötete is, Wargha egy példányt küldött az egyesület könyvtára részére a Szegény ember és gyermekei című kiadványból.[68] Ezek a művek azonban már a lezárás, összegzés igényével születtek, Wargha búcsúzott életének e szakaszától.

Milyen tényezők befolyásolhatták döntésében? Egyrészt az egyesületen belüli már jelzett személyes és elvi viták. Másrészt lényeges tényező lehetett az, hogy Pestre került – eredetileg még az egyesületnek köszönhetően. Az egyesület vezetését már 1840 óta foglalkoztatta az a gondolat, hogy Pesten egy központi képzőintézetet hozzanak létre a tolnai intézmény helyett. Úgy ítélték meg, hogy így az intézmény nagyobb ismertségre tenne szert, megkönnyítené a potenciális hallgatók számára az intézmény látogatását, pénzügyi tekintetben is takarékosabb megoldás lenne, s az egyesületi választmány felügyelete is hatékonyabban érvényesülhetne. Az egyesület közgyűlése már 1840 júliusában megbízta a választmányt azzal, hogy „szemügyre véve” a pénztár „erejét s állapotját”, dolgozzon ki tervet az átköltöztetésre. Megfelelő telket, épületet és az egyéb anyagi feltételeket azonban csak 1843-ban sikerült biztosítani. A választmány 1843. július 2-i ülésén – bár az átköltözést a tolnai fiókválasztmány nem támogatta – döntött arról, hogy a tolnai képzőintézetet még Szent Mihály napjáig Pestre költöztetik, ennek megfelelően a tolnai telket eladták ifj. Dumcsa Dömének; az új épületet Terézvárosban nézték ki, azt már a városi tanácshoz bejelentették, s részvény-aláírási íveket is kibocsátottak. A pesti intézmény felépítésének tervét és programját Wargha készítette el, azt adta be az egyesület a városi tanácshoz engedélyeztetésre.[69] Ekkor feltehetőleg még azzal számoltak, hogy Wargha

tovább vezeti az intézményt, hiszen őt és családját az egyesület költségén költöztették fel gőzhajón.[70]

Nem tudjuk, Wargha eredetileg osztotta-e a tolnai fiókválasztmány többségének elutasító álláspontját, de inkább ennek ellenkezőjét gyanítjuk; az azonban tény, hogy miután felköltözött Pestre, 1843 novemberében hirtelen lemondott az igazgatói tisztről. A lemondás pontos körülményeit nem ismerjük, de számos adat utal arra, hogy az intézeti igazgatóság napi teendőit és az egyesület által elé tűzött propagandafeladatokat már régóta túl szűk körűnek érezte a maga számára. A fővárosba költözve tevékenységi és érvényesülési lehetőségei megsokszorozódtak, s ő élt is ezekkel. Az egyesület 1844. februári közgyűlése bizottságot jelölt ki utódjának kiválasztására. A bizottság márciusban nyilatkozatot kért tőle, meddig tudja ügyvezetőként az intézmény vezetését még vállalni, s Wargha „tisztán ügyszeretettől buzdíttatva” késznek nyilatkozott a nyári közgyűlésig még vinni az ügyeket.[71] Az egyesület augusztus 23-i közgyűlése sajnálkozását fejezte ki, „a pénztár erejéhez mért tiszteletdíj” folyósítását rendelte el, s Stuller Ferenc egyesületi titkár igen elismerő igazolást állított ki részére: Wargha eszerint „mindenkor hű s buzgó ügyszeretettel igazgatta és hivatalának minden ágát lélekismeretesen betöltötte; nevezetesen a kezei alá bízott 2–6 éves kisdedeket oly gonddal és szülékhez illő gyöngédséggel ápolá; a bennök szendergő szellemi s testi erők kifejlesztésére oly üdvösen hatott, miszerint legkivált az ő felügyeletének tulajdoníthatni, hogy igazgatóságának ezen egész ideje alatt az intézetben nem csak hogy egy kisded sem lett az elhanyagoltság áldozata, sőt ellenben a kezei alól kikerült gyermekek valódi örömet vittek szüleik házához, szép jövendővel kecsegtető reményei lettek a hazának. Másrészről Wargha István úr a növendék kisdedóvók képzésében is mint hivatása egyik legkitűnőbb s leglényegesb ágában tudományos készültségének, tapasztaltságának és célszerű tanmódszerének kitűnő jeleit adva oly kedvező sükerrel működött…”[72] Elismerésüknek a nyilvánosság előtt is hangot kívántak adni, Stuller tudósítása a közgyűlésről a Pesti Hírlap hasábjain beszámolt arról, hogy közsajnálkozás fogadta Wargha lemondását, köszönetet mondtak neki, s a kötelességén túlmenően tett „áldozatainak némi meghálalásul” megszavazták részére tiszteletdíjképpen a naptári év végéig számítandó egész évi fizetését.[73] Úgy tűnik tehát, hogy Wargha és az egyesület vezetése békében búcsúztak el egymástól – a választmánynak egyébként is tagja maradt Wargha[74] –, annál is inkább, hiszen a reformmozgalom tágabb politikai célkitűzései folytán továbbra is egy táborba tartozóknak érezhették magukat.[75]

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.