AZ EURÓPAI UNIÓ
KÖZÖS POLITIKÁI

NEMZETKÖZI GAZDASÁG SZAKKÖNYVTÁR

SOROZATSZERKESZTŐ: BLAHÓ ANDRÁS

AZ EURÓPAI UNIÓ
KÖZÖS POLITIKÁI

Szerkesztette

KENGYEL ÁKOS

Szakértő:

Dr. Blahó András egyetemi tanár

Kiadja az Akadémiai Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.

www.akademiaikiado.hu

ISBN 978 963 05 9108 9

HU ISSN 2061-1080

Első magyar nyelvű kiadás: 2010

© Dr. Kengyel Ákos, 2010

© Akadémiai Kiadó Zrt., Budapest, 2010

A kiadásért felelős az Akadémiai Kiadó Zrt. igazgatója

Felelős szerkesztő: Fehér Katalin

Olvasószerkesztő: Barabás József

Termékmenedzser: Sztáryné Benkő Krisztina

Arculatterv: Auth Design

Fedélterv: Markó Natália

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás, valamint a fordítás jogát,

az egyes fejezeteket illetően is.

A kötet szerzői

Czékus Bálint, doktorandusz, Budapesti Corvinus Egyetem (VIII., XIII. fejezet)

Ferkelt Balázs, rektorhelyettes, tanszékvezető főiskolai docens, Budapesti Gazdasági Főiskola (IV. fejezet)

Fóti Klára, tudományos főmunkatárs, MTA Világgazdasági Kutatóintézet (XI. fejezet)

Halmai Péter, intézetigazgató, tanszékvezető egyetemi tanár, Jean Monnet-professzor, Szent István Egyetem (VII. fejezet)

Horváth Zsuzsanna, egyetemi docens, Jean Monnet-professzor, Pécsi Tudományegyetem (IX. fejezet)

Hugyecz Attila, tudományos munkatárs, MTA Világgazdasági Kutatóintézet (X. fejezet)

Kengyel Ákos, egyetemi docens, Jean Monnet-professzor, Budapesti Corvinus Egyetem (Előszó, Bevezetés, V., VI., XII., XV. fejezet)

Nagy Csongor István, egyetemi adjunktus, Szegedi Tudományegyetem (I. fejezet)

Szent-Iványi Balázs, tudományos segédmunkatárs, Budapesti Corvinus Egyetem (III. fejezet)

Vígh László, főiskolai docens, Általános Vállalkozási Főiskola (II., XIV. fejezet)

Előszó

Bármily meglepő, de kizárólag az Európai Unió politikáival foglalkozó átfogó munka – egy, alapvetően jogászhallgatóknak szóló könyv kivételével – nem jelent még meg Magyarországon, annak ellenére, hogy az európai tanulmányok oktatása hosszú múltra tekinthet vissza, de már a hazánk felsőoktatási intézményeiben létrehozott Európai Tanulmányi Központok is évtizedes múlttal rendelkeznek. Hozzátefnném ugyanakkor, hogy a régi uniós tagországokban sem jellemző az Unió közös politikáinak vizsgálatára irányuló önálló kötet elkészítése. Az EU-ról szóló könyvek általában átfogó módon az integráció gazdaságtanával, az EU fejlődésével, történetével, joganyagával, az intézményi és döntéshozatali rendszer kérdéseivel foglalkoznak. Emellett az egyes politikákról is számos önálló könyv jelent már meg (pl. a versenypolitika, a regionális politika, az agrárpolitika, a szociálpolitika, a kereskedelempolitika vagy a külkapcsolati rendszer témakörében), melyek segítik az egyes területeken történő elmélyülést. Ezek természetesen mind meghatározó fontosságú alapkönyvei az európai integrációs folyamat tanulmányozásának és oktatásának.

A könyv megírásának fő célja az volt, hogy az integrációs folyamat keretében kialakított politikákról egy jól használható, lényegre törő, világos szerkezetű kötetet készítsünk a téma iránt érdeklődők számára. A munka minden olyan meghatározó területet érint, ahol valamilyen szintű, mértékű uniós szerepvállalás, politika kialakult. Természetesen nem tudtuk az összes politikát tárgyalni a könyvben, ezért óhatatlanul kimaradt néhány speciális kérdéskör vizsgálata, de megpróbáltuk a valóban legfontosabb területeket bemutatni. A könyv elsősorban gazdasági megközelítésben, de pontos jogi, szabályozási hivatkozásokkal kívánja elemezni az egyes politikák működését. Tárgyaljuk a gazdasági együttműködésen kívül eső, kiemelt jelentőséggel bíró politikákat is (mint amilyen például a közös kül- és biztonságpolitika, vagy a bel- és igazságügyi területeket érintő politikák).

Az egyes fejezetek megírása során fontos cél volt az oktatásban (és tanulásban) való használhatóság szem előtt tartása, vagyis inkább kevesebb, tömörebb, de ezáltal könnyebben befogadható anyagot akartunk elkészíteni. E szándék mellett is összességében elég hosszúra sikerült a kötet, de úgy érezzük, hogy az egyes politikák tárgyalására fordított terjedelmi kereteknél rövidebben nem lehetett volna kellő mélységben rávilágítani az adott terület fontosságára, és értékelni a kialakult szabályozást. Az egyes politikák esetében minden fejezet alapvetően ugyanazt a logikát követi: az uniós szintű fellépés szükségessége, a politika indokoltsága; a politika céljai, a szabályozás kialakulása, fejlődése, reformjai; a politika működésének következményei, hatások és felmerülő problémák.

A könyv reményeink szerint nagymértékben megkönnyítheti az országban legalább 17 helyen folyó európai tanulmányok oktatását, elősegítheti azt, hogy az uniós politikákkal foglalkozó kurzusokhoz (akár gazdasági, akár jogi vagy politikatudományi-szociológiai képzések keretében) legyen egy jól használható tankönyv, és e mellett kelljen csak kapcsolódó cikkeket, tanulmányokat, internetes forrásokat olvasniuk a hallgatóknak. Ez utóbbi természetesen része marad mindig is az európai integrációval foglalkozó oktatásnak, hiszen egy folyamatosan fejlődő, változó jelenségről van szó. A közgazdasági felsőoktatásban a könyv elsősorban a nemzetközi gazdaság és gazdálkodás mesterszak európai integrációs szakirányán, de a nemzetközi tanulmányok mesterszakon is jól használható tananyagként. Ugyanakkor az európai tanulmányok témakörben folyó posztgraduális képzésekben is hasznos tananyag lehet. A felsőoktatás mellett természetesen ajánljuk mindenkinek, aki érdeklődik az európai integrációs folyamat összefüggései iránt.

Ezúton is szeretném megköszönni a kötetben részt vevő szerzőtársaimnak a pontos, alapos munkát; és azt, hogy alkotószerkesztőként tett megjegyzéseimet figyelembe véve megcsinálták vagy elfogadták a javasolt változtatásokat. Mindehhez hozzátenném, hogy a kötetben végig arra törekedtem, hogy a lényeg megfelelő kiemelést kapjon, és ezáltal könnyebb legyen megérteni az egyes politikák célját és működését. A figyelemfelhívást szolgálja a vastag betűs kiemelés és a minden egyes fejezet végén szereplő felhasznált irodalom is. A szokásoktól eltérően azért nem egyesítettük az irodalomjegyzéket a kötet végén, mert így sokkal jobban követhetőek az egyes témakörökhöz kapcsolódó források. A könyv valamennyi szerzője nevében remélem, hogy a munka hozzájárul a hazai „európai tanulmányok” oktatás tananyagának bővítéséhez, az integrációs ismeretekben való tájékozottság elmélyüléséhez.

2009. február

Kengyel Ákos
Budapesti Corvinus Egyetem
Világgazdasági Tanszék
Európai Tanulmányi és Oktatási Központ

Bevezetés

Az európai integráció a II. világháború utáni időszak meghatározó fontossággal bíró jelensége. Az eltelt évtizedek során egy olyan szoros együttműködés alakult ki a részt vevő országok között, amely napjainkra odáig vezetett, hogy gyakorlatilag elképzelhetetlennek tarthatjuk azt, hogy az Európai Unió tagországai között háború vagy bármilyen komolyabb fegyveres konfliktus robbanjon ki – ami az európai történelemnek sajnos szinte állandó jellemzője volt a megelőző évszázadokban. Vagyis az integráció, ha akár mást nem is tudott volna elérni, mint a tartós béke kialakulását, akkor már ez is egy óriási eredmény lenne.

Tudjuk, a nyugat-európai országok közötti együttműködés szükségszerűségét a hidegháború kialakulása, a szovjet expanzió, a szovjet tömb létrejötte, vagyis a külső fenyegetettség nagymértékben előmozdította. Tehát az integráció kezdeteinél a biztonságpolitikai megfontolások nagy szerepet játszottak. Mondhatnánk, hogy az integráció, az egységes fellépés, az együttműködés ebben a történelmi helyzetben elkerülhetetlen volt. Azonban ebben a helyzetben is az együttműködés a kölcsönös gazdasági érdekek mentén indulhatott el: az Európai Szén- és Acélközösséget (ESZAK), az első közösséget 1951-ben létrehozó párizsi szerződés lényegében az akkor még meghatározó nehézipar integrációjára irányult, mivel itt voltak meg azok a kölcsönös érdekek (vasérccel a franciák, szénnel a németek rendelkeztek, és közös érdek volt a kereskedelmi akadályok felszámolása), amelyek mentén elindulhatott az akkori hat alapító tagország együttműködése. És ennek sikeressége vezethetett el a minden szektorra kiterjedő közös piac kialakításának céljához, az Európai Gazdasági Közösség (EGK) megalapításához 1957-ben.

A bipoláris világ megszűntével, a közép- és kelet-európai országok 1989/90-es rendszerváltozásával és a Szovjetunió szétesésével megszűnt a korábbi fenyegetettségérzés, és – bár sokan jósolták – mégsem omlott össze az akkor már 12 taggal működő integráció. Sőt, tovább mélyült az együttműködés, ráadásul egyre több ország kapcsolódott be a folyamatba. Hozzá kell tenni, hogy az integráció szétesése a kölcsönös függés és a részt vevő gazdaságok összefonódottsága miatt már csak súlyos veszteségek árán lenne lehetséges – ami nem lehet érdeke egyik tagországnak sem. A rendszerváltozás után az európai uniós tagság vonzó jövőképpé vált valamennyi közép- és kelet-európai ország számára, és azt is látni kell, hogy amelyik ország nem rendelkezik a tagság lehetőségének ígéretével, ott súlyos konfliktusok, csalódás és lemaradás indulhat el (erre jó példa a volt Jugoszlávia több utódállamának esete is – persze a Balkánt érintő sajátos belső konfliktusok mellett). Tehát az integráció vonzereje az elmúlt két évtizedben nemhogy csökkent volna, hanem éppen ellenkezőleg: szinte valamennyi európai ország az Európai Unió részesévé kíván(t) válni.

Más kérdés, hogy ugyanakkor intő jel a részt vevő országokban tartott közvélemény-kutatások vagy népszavazások során tükröződő elbizonytalanodás és sokszor megnyilvánuló EU-ellenesség is. Ezek a jelenségek azt mutatják, hogy az európai integráció valódi jelentőségéről, az együttműködés céljairól és kialakított kereteiről kevés az információ. Az emberek sokszor távolinak, megfoghatatlannak érzik a létrejött szupranacionális intézményi, illetve szabályozási kereteket, éppen ezért az Unió átlátható működése és az intézmények kellő legitimációja az integrációs folyamat jövőbeli sikerességének alapvető fontosságú feltételét jelenti.

A szovjet fenyegetés mellett az integráció hajtóereje kezdetektől fogva a részt vevő országok gazdasági versenyképességének javítása volt. Az európai országok felismerték, hogy a nemzeti piacok már túl kicsik ahhoz, hogy a világgazdasági versenyben helyt tudjanak állni az egyes nemzetgazdaságok. Ilyen szempontból az integráció jól felfogott nemzeti érdek is. Eleinte az Egyesült Államokkal, később Japánnal, a délkelet-ázsiai országokkal, napjainkra pedig már Kínával vagy Indiával szemben kialakult erős versenyben csakis egy egységes piacot kialakító Európa tud helytállni. Nem véletlen, hogy már az EGK-t létrehozó római szerződés a „négy szabadság” megvalósulásán alapuló közös piac megteremtését tűzte ki célul. Vagyis a bűvös négy szabadság (az áruk, szolgáltatások, tőke és munkaerő – majd később személyek – szabad áramlása, illetve mozgása) megvalósításával már az integrációs folyamat kezdetétől egy olyan térség kialakítása volt a cél, amelyen belül lényegében olyan akadálymentes mozgás valósul meg, mintha egy országon belül történnének ezek a folyamatok.

Ezt az eredeti célt több lépcsőfokon keresztül sikerült megvalósítani.[1] Először a vámunió (a tagországok közötti szabad kereskedelem és a közös külső kereskedelempolitika kialakítása) valósult meg 1968 júliusára, majd a termelési tényezők (a tőke és a munkaerő) mozgása előtt álló akadályok lebontására kellett helyezni a hangsúlyt. Ez a valódi közös piac azonban sokáig nem tudott igazán kiteljesedni, aminek magyarázata elsősorban a kedvezőtlen világgazdasági változásokban volt kereshető: az olajárrobbanások és a súlyos szerkezeti válság nyomán kialakult stagfláció az 1970-es években nem kedvezett az integrációs folyamatnak. Új lendületet az 1985 júniusában elfogadott fehér könyv jelentett, melyben az egységes piac kiteljesítésének programja fogalmazódott meg. Ezzel az integrációs folyamat újra lendületet kapott, és az Egységes Európai Okmány elfogadásával három évtized után az alapszerződés szövegének jelentős módosítására került sor: a döntéshozatali folyamat reformja mellett a legfőbb újdonságot az újabb együttműködési területek, új politikák megjelenése jelentette.

Az egységes belső piac lényegében a közös piac eredeti céljának, vagyis a négy szabadság megvalósításának maradéktalan kiteljesítését célozta meg. Olyan fizikai, technikai és fiskális akadályok lebontására került sor, amelyek még továbbra is akadályozták a négy szabadság elvének megvalósítását. A fehér könyvben meghatározott végső határidő 1992. december vége volt. Ekkorra tehát keresztül kellett vinni a szükséges liberalizálási és szabályozási intézkedéseket, el kellett fogadni az uniós és nemzeti szinten szükséges jogi, szabályozási lépéseket. Tudjuk, hogy a belső piac azóta sem tökéletes még, de a fehér könyv mégis óriási jelentőségű áttörést hozott az akadályok felszámolásában, a valóban integrált európai piac kialakításában. Természetesen továbbra is számos területen szükség van a még mindig fennálló korlátok felszámolására, az egységes szabályozási keretek kialakítására, illetve a nemzeti jogszabályok harmonizálására.

Mindeközben a pénzügyi integrációs folyamat is több hullámban haladt előre, és eljutott odáig, hogy a gazdasági és monetáris unió megvalósításának programját a maastrichti szerződés aláírásával elfogadták, és ennek eredményeként első körben 1999. januártól 11 tagországban már bankszámlapénzként bevezetésre került az egységes valuta, az euró. Végül 2002. március 1-től 12 tagország kizárólagos törvényes fizetőeszközévé vált. Napjainkban pedig az immár 27 tagú Európai Unió 16 tagországa használja az eurót. Tehát az integráció az egységes piaccal és a monetáris unióval eljutott a gazdasági integráció legmagasabb fokáig. Ez a folyamat nemcsak Európában, de a világgazdaságban is példa nélkül álló. Sem történelmileg, sem a jelenlegi világgazdaságban nem találunk még egy olyan integrációs együttműködést, amely ilyen messzire jutott volna.

Az integráció mélyülése természetesen nem mindig haladt előre töretlenül, számos problémát kellett megoldani és különböző érdekeket kellett összeegyeztetni ahhoz, hogy sikerüljön továbblépni. Ezek az ellentétek pedig több esetben a mai napig megakadályozták azt, hogy sikerüljön elérni a kívánatos célokat (elég csak a szolgáltatások egységes piacának problémájára vagy a monetáris unió megvalósítása kapcsán az egységes monetáris politika és a nemzeti kézben maradt költségvetési politikák közötti feszültségre utalni).

Azt is látni kell, hogy az európai integráció mindeközben komoly nehézségekkel is szembekerült: az európai gazdaság növekedése már az 1970-es évek óta veszített lendületéből, az EU napjainkban is a világgazdaság egyik leglassabb erőcentruma, amely fokozatosan teret veszít a világgazdaságban, csökken világkereskedelmi súlya, lassú az alkalmazkodása a megváltozott fejlődési körülményekhez.[2] Ezek a jelenségek a napjainkat jellemző információs technológiai forradalom, a tudásalapú társadalom (és gazdaság) kialakulása során még inkább előtérbe kerülnek. A megfelelő válaszok kialakítása szinte minden területet érint: nemcsak a szélesen értelmezett gazdaság- és társadalompolitikákat, hanem konkrét szakterületeket is, mint amilyen például az oktatás-, a foglalkoztatás- vagy az energiapolitika. A megváltozott körülmények közepette alapvető fontosságúvá vált a megfelelő tudás, ami szorosan kapcsolódik a rugalmasabb képzési rendszerek kialakításához, a gazdaság jelenlegi és jövőbeli igényeit szolgáló képességekkel és képzettséggel rendelkező emberek képzésének szükségességéhez. A munkaerőpiac működésének rugalmasabbá tétele is alapvető versenyképességi feltételt jelent.

De stratégia válaszokat kíván az európai népesedési probléma, az elöregedő társadalom kérdéskörének kezelése, és mindezzel összefüggésben a jóléti rendszer hosszú távú fenntartható működésének biztosítása, a társadalombiztosítási és nyugdíjrendszerek átalakítása. És természetesen mindezzel összefüggésben a fenntartható fejlődés biztosítása, az elért jóléti vívmányok megőrzése, a tagországok közötti fejlettségi különbségek mérséklése, a felzárkózás elősegítése, vagyis a sikeres gazdasági szerkezetváltáson keresztül a versenyképesség javítása továbbra is alapvető fontosságú célok. Vagy a globális kihívásokra adandó európai válaszok megfogalmazása és megfelelő cselekvési tervek, stratégiák kidolgozása és megvalósítása is elkerülhetetlen például a klímaváltozás vagy az energiapolitika (az energiafogyasztás és hatékonyság, illetve az ellátásbiztonság) területén is.

Az integráció eredményes működése és a belső és külső kihívásokra adandó európai válaszok kidolgozása értelemszerűen már a kezdetektől szükségessé tette, hogy a Közösség (illetve az Unió) szintjén megfelelő hatáskörök alapján közös politikák alakuljanak ki, amelyek köre az integráció mélyülésével fokozatosan bővült. A közös politikák fogalma alatt nagyon eltérő erősségű és jellegű politikákat és közösségi/uniós szintű hatásköröket kell érteni. Ráadásul a fogalom használata sem egységes.

Jelenleg az európai integráció két szerződésen nyugszik: az egyik az Európai Közösséget létrehozó szerződés (EKSz), amely a többször módosított, az EGK-t alapító szerződés jelenleg hatályos változata. A másik az Európai Unióról szóló szerződés (EUSz), melyet a maastrichti csúcson fogadtak el.[3] Emellett létezett az ESZAK-szerződés, melyet 50 évre kötöttek, úgyhogy 2002 nyarán hatályát vesztette, másrészt az Euratom-szerződés – vagyis az Európai Atomenergia Közösséget létrehozó szerződés –, amelyet az EGK alapító szerződésével egy időben kötöttek, és jelenleg is különálló szerződést képez ezen a speciális területen.

Az 1993 novemberében életbe lépett maastrichti szerződéssel létrejött az integráció hárompilléres modellje, melynek az 1. pillérét a korábbi közösségek képezik (lényegében a gazdasági együttműködés), itt vezették be az Európai Közösség elnevezést; valamint a kormányközi jellegű 2. és 3. pillér: a közös kül- és biztonságpolitika, valamint eredetileg a bel- és igazságügyi együttműködés. Ez utóbbi az amszterdami szerződés hatályba lépésével (1999 májusától) büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködésre változott, miután az idetartozó többi terület átkerült az 1. pillérbe. Ebben a modellben az 1. pillér körébe tartozó politikákat – mivel azok az Európai Közösség politikái – közösségi politikáknak szokás nevezni. Ez is a címe az EKSz harmadik részének, ahol a politikák tartalmát fejti ki a szerződés. Ugyanakkor az EKSz 2. cikke arra utal, hogy a cikkben megfogalmazott célok elérését a 3. és 4. cikkben meghatározott közös politikák és intézkedések végrehajtásával lehet megvalósítani. Ráadásul a szakirodalomban többen próbálják a politika erőssége (a közösségi/uniós hatáskör kizárólagossága) alapján meghatározni a szorosabb közös és a kevésbé szoros közösségi politikákat – de ennek az elkülönítésnek a fordított használatára is van példa. Tehát a meghatározás egyáltalán nem egyértelmű és egységes. A 2. és 3. pillér esetében kialakított politikáknál pedig uniós politikákról szokás beszélni, mivel az Európai Unióról szóló szerződés keretében kerültek bevezetésre.

Ezt a zavaros fogalomhasználatot a 2007 decemberében aláírt, jelenleg még nem hatályos lisszaboni szerződés tudja majd megoldani, ugyanis ez már az Unió politikáiról szól, hiszen a szerződés az EKSz-t átnevezi az Európai Unió működéséről szóló szerződéssé (EUMSz), a másik szerződés (az EUSz) elnevezését pedig változatlanul hagyja. Tartalmilag a politikákat érintő jelentős változás, hogy a pilléres rendszer megszűnik, és az EUSz-ben már csak a közös kül- és biztonságpolitika marad. A lisszaboni szerződés nagy vívmánya, hogy az Európai Közösség elnevezést is felváltja az Európai Unió elnevezés, amely eddig csak a 2. és 3. pillér keretében működő politikákkal kapcsolatban volt jogilag értelmezhető. Jól ismert, hogy az Európai Unió elnevezés inkább politikai kategóriaként került bevezetésre, ugyanis a szerződés az EU-t nem ruházta fel nemzetközi jogalanyisággal.

Tehát mind a mai napig az Európai Közösségnek van csak nemzetközi jogalanyisága. Ez a furcsa helyzet oldódik meg a lisszaboni szerződés hatályba lépésével, amikor tehát az Európai Közösséget felváltja az Európai Unió elnevezés. Ez azonban egyelőre még bizonytalan, hiszen az ír népszavazás negatív eredménye megakasztotta a ratifikációs folyamatot és így az eredeti tervekkel ellentétben a változtatások nem léphettek életbe 2009. január 1-jétől. Hozzá kell tenni, hogy maga a lisszaboni szerződés is már számos kompromisszum eredményeként született meg, hiszen az európai alkotmányozás nagy ívű elképzelése és folyamata elbukott a francia és holland népszavazásokon, így az alkotmányszerződés elfogadása lekerült a napirendről. Amit ebből a többéves folyamat során elkészült szerződéstervezetből sikerült megmenteni, az bekerült a lisszaboni szerződésbe. Ugyanakkor mindennek következtében sem lesz egyetlen alapító szerződése az integrációnak. Jogilag a lisszaboni szerződés sem több a korábbi módosító szerződéseknél (az Egységes Európai Okmánynál, részben a maastrichti szerződésnél – amely egyszerre volt módosító és új szerződés is –, valamint az amszterdami és nizzai szerződéseknél).[4]

A jelenleg hatályos alapszerződések értelmében tehát az EKSz 3. cikke fogalmazza meg az együttműködést érintő közös politikák, illetve intézkedési területek körét. Az elmúlt évtizedek során a politikák köre az egyes szerződésmódosítások eredményeként fokozatosan bővült, új területek, új témakörök kerültek be az alapszerződés szövegébe. Ezek jelenleg a következők:

– a tagállamok között az áruk behozatalára és kivitelére vonatkozó vámok és mennyiségi korlátozások, valamint minden más, azokkal azonos hatású intézkedések tilalma;

– közös kereskedelempolitika;

– belső piac, melyet az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke tagállamok közötti szabad mozgását gátló akadályok eltörlése jellemez;

– a személyek belépésére és mozgására vonatkozó intézkedések;

– közös politika a mezőgazdaság és halászat területén;

– közös politika a közlekedés területén;

– olyan rendszer, amely megakadályozza a belső piaci verseny torzulását;

– a tagállamok jogszabályainak közelítése a közös piac működéséhez szükséges mértékben;

– a tagállamok foglalkoztatáspolitikája közötti koordináció előmozdítása abból a célból, hogy egy összehangolt foglalkoztatási stratégia kialakítása által növeljék eredményességüket;

– szociálpolitika, amely magában foglalja az Európai Szociális Alapot;

– a gazdasági és társadalmi kohézió erősítése;

– környezetpolitika;

– a közösségi ipar versenyképességének erősítése;

– a kutatás és technológiai fejlesztés előmozdítása;

– a transzeurópai hálózatok létesítésének és fejlesztésének ösztönzése;

– hozzájárulás az egészségvédelem magas szintjének eléréséhez;

– hozzájárulás a minőségi oktatáshoz és szakképzéshez, valamint a tagállamok kultúrájának virágzásához;

– fejlesztési együttműködési politika;

– a tengerentúli országok és területek társulása a kereskedelmi forgalom növelése és a gazdasági és társadalmi fejlődés közös elősegítése érdekében;

– hozzájárulás a fogyasztóvédelem erősítéséhez;

– intézkedések az energiaügy, a polgári védelem és az idegenforgalom területén.

Emellett az EKSz 4. cikke szól arról, hogy olyan gazdaságpolitikát vezetnek be, amely a tagállamok gazdaságpolitikájának szoros összehangolásán, a belső piacon és a közös célkitűzések meghatározásán alapul. Másrészt a 4. cikkben szerepel az árfolyamok visszavonhatatlan rögzítése, ami elvezet a közös valuta bevezetéséhez; valamint az egységes monetáris és árfolyam-politika meghatározása és megvalósítása, amelynek elsődleges célja az árstabilitás fenntartása. A szerződés hangsúlyozza, hogy mindezen tevékenységek a szabad versenyen alapuló nyitott piacgazdaság elvével összhangban valósulnak meg.

Fontos az EKSz 5. cikkére is utalni, amely hangsúlyozza, hogy a Közösség a szerződésben ráruházott hatáskörök és a számára kijelölt célkitűzések keretén belül jár el és azokon a területeken, amelyek nem tartoznak kizárólagos hatáskörbe, a szubszidiaritás elvét kell figyelembe venni. Ez azt jelenti, hogy a Közösség csak akkor és annyiban jár el, amennyiben a tervezett intézkedés célját a tagállamok nem tudják kielégítően megvalósítani, és a tervezett intézkedés terjedelme vagy hatása miatt azok közösségi szinten jobban megvalósíthatók. Meg kell említeni az EKSz 308. cikkét is, amely lehetőséget teremt olyan területeken is a Közösség fellépésére, amelyek a szerződésben nem szerepelnek. A 308. cikk lehetővé teszi, hogy ha a szerződés nem biztosítja a közös piac működése során valamely célkitűzés megvalósulásához szükséges hatáskört, akkor a Tanács a Bizottság javaslata alapján és az Európai Parlamenttel folytatott konzultációt követően egyhangúlag meghozza a megfelelő rendelkezéseket. Ez a cikk tehát számos politika esetében lehetővé tette, hogy elindulhasson a közös szabályok kialakítása anélkül, hogy az adott politika már benne lett volna az alapszerződésben.

Az EKSz nem tartalmazza a politikák csoportosítását aszerint, hogy melyiknél milyen erős a közösségi hatáskör. Ezen a területen jelentős változást hoz a lisszaboni szerződés. Az Európai Unió működéséről szóló szerződés 2. cikke már definiálja az Unió hatásköreinek típusait és területeit.[5] Ennek értelmében egyértelművé válik az, hogy mely területeken kizárólagos az Unió hatásköre és mely területeken megosztott a tagállamok és az Unió között, valamint mely területeken rendelkezik hatáskörrel az Unió a tagállamok intézkedéseit támogató, összehangoló vagy kiegészítő intézkedések megtételére. Hozzá kell tenni, hogy nagyon jelentős tartalmi változás az egyes politikák szabályozásában nem következik be, lényegében a korábbi EKSz cikkeire épülnek az egyes politikákra vonatkozó rendelkezések. A hatáskörmegosztás egyértelművé tétele gyakorlatilag nem változtatja meg a napjainkra kialakult helyzetet, de mindenképpen áttekinthetőbbé teszi a politikák rendszerét.

Ennek értelmében az EUMSz 3. cikke az alábbi politikák esetében határozza meg az Unió kizárólagos hatáskörét:

– vámunió;

– a belső piac működéséhez szükséges versenyszabályok megállapítása;

– monetáris politika azon tágállamok tekintetében, amelyek hivatalos pénzneme az euró;

– a tengeri biológiai erőforrások megőrzése a közös halászati politika keretében;

– közös kereskedelempolitika.

Az EUMSz 4. cikke sorolja fel az Unió és a tagállamok között megosztott hatáskör alkalmazásának területeit:

– belső piac;

– a szociálpolitikának a szerződésben meghatározott vonatkozásai;

– gazdasági, társadalmi és területi kohézió;

– mezőgazdaság és halászat, kivéve a tengeri biológiai erőforrások megőrzését;

– környezetvédelem;

– fogyasztóvédelem;

– közlekedés;

– transzeurópai hálózatok;

– energiaügy;

– a szabadságon, a biztonságon és a jog érvénysülésén alapuló térség;

– a közegészségügy terén jelentkező közös biztonsági kockázatoknak a szerződésben meghatározott vonatkozásai.

Az EUMSz 4. cikke külön bekezdésekben említ két politikát: a kutatás, technológiafejlesztés és az űrkutatás területét, valamint a fejlesztési együttműködés és humanitárius segítségnyújtás területét, ahol az Unió hatáskörrel rendelkezik egyes intézkedések megtételére, de a szerződés szövege hangsúlyozza, hogy ez a hatáskörgyakorlás nem akadályozhatja meg a tagállamokat saját hatásköreik gyakorlásában. Az 5. cikkben megfogalmazódik, hogy a tagállamok összehangolják gazdaságpolitikájukat, amihez kapcsolódóan a Tanács fogad el intézkedéseket és átfogó iránymutatásokat. Az Unió a foglalkoztatáspolitika összehangolása céljából is intézkedéseket hoz, és iránymutatásokat dolgoz ki. Emellett a tagállamok szociálpolitikájának összehangolása céljából is kezdeményezéseket tehet.

Az EUMSz 6. cikke sorolja fel azokat a területeket, ahol az Unió a tagállamok intézkedéseit támogató, összehangoló vagy kiegészítő intézkedések végrehajtására vonatkozóan rendelkezik hatáskörrel. Ezek a területek a következők:

– az emberi egészség védelme és javítása;

– ipar;

– kultúra;

– idegenforgalom;

– oktatás, szakképzés, ifjúság és sport;

– polgári védelem;

– igazgatási együttműködés.

A lisszaboni szerződés életbelépése után is az EUSz-ben szerepel a közös kül- és biztonságpolitika, amely alapvetően továbbra is kormányközi jellegű együttműködés marad.

Mindehhez hozzá kell tenni, hogy a régi 308. cikk az EUMSz-ben 352. cikként él tovább, de jelentős tartalmi pontosításokkal és korlátozásokkal is. Ugyanis immáron az esetleg szükséges fellépés nem a közös piac működéséhez, hanem a meghatározott politikák keretében a szerződésben meghatározott célkitűzések valamelyikének megvalósulásához kapcsolódik – abban az esetben, ha nem biztosított a megfelelő hatáskör. A cikk értelmében a Tanács a Bizottság javaslata alapján és az Európai Parlament egyetértését követően, egyhangúlag fogadja el a megfelelő rendelkezéseket. Új fejlemény az is, hogy a Bizottság köteles felhívni a nemzeti parlamentek figyelmét azokra a javaslatokra, amelyek ezen a cikken alapulnak. Továbbá a cikk leszögezi, hogy az intézkedések nem eredményezhetik a tagállamok törvényi, rendeleti, vagy közigazgatási rendelkezéseinek harmonizációját olyan területeken, amelyeken a szerződések kizárják azt. Külön kiemelik, hogy ez a cikk nem szolgálhat a közös kül- és biztonságpolitikával kapcsolatos célkitűzések megvalósításának alapjául.

A könyv egyes fejezeteiben a fent felsorolt politikák többségének elemzésére sor kerül. Az I. fejezet az egységes piac működése szempontjából meghatározó szabályozási területtel: a versenypolitikával foglalkozik. A tisztességes verseny feltételeinek megteremtése, a piaci szereplők magatartásának megfelelő szabályozása alapvető feltétele a négy szabadság elve megvalósulásának. Ráadásul az integráció esetében maguk a tagállamok is versenytorzító tényezőként léphetnek fel, ezért az integráció szintjén kialakított versenypolitikai szabályozás a hagyományos kereteken túl az állami támogatások kérdését is magában foglalja. A II. fejezet a közös kereskedelempolitikát tárgyalja. Ez a politika jelenti a keretét a Közösség egységes külgazdasági fellépésének a kívülálló országok felé. Napjainkra rendkívül összetett, sokféle tartamú külgazdasági kapcsolatrendszer alakult ki, alapvetően aszerint, hogy az adott ország milyen fejlettségi szinten áll, illetve földrajzilag hol helyezkedik el. A fejezet részletesen áttekinti a kialakított szerződéses viszonyok tartalmát és az EU világkereskedelmi helyzetét. A kereskedelempolitika témaköre átvezet a III. fejezetben vizsgált nemzetközi fejlesztéspolitikához, ugyanis a kereskedelempolitikai kapcsolatok jelentős része is a fejlődő országok piacra jutását segíti elő egyoldalúan nyújtott kedvezmények vagy szerződéses keretek között, amelyet kiegészít a közvetlen támogatás – vagyis a fejlesztési segélyek nyújtása. Ezért tartottuk indokoltnak a kereskedelempolitika után ennek a területnek a vizsgálatát, aminek jelentőségéhez hozzá kell tenni, hogy napjainkra az EU és tagországai váltak a világ legnagyobb segélyezőivé.

A IV. fejezet a gazdasági és monetáris együttműködéssel foglalkozik, vagyis a pénzügyi integrációs folyamatot mutatja be. A fejezet rámutat az egységes valuta bevezetésének elméleti hátterére és gyakorlati összefüggéseire. A fejezet végigkíséri az EMU korai tervétől az Európai Monetáris Rendszeren keresztül a Gazdasági és Monetáris Unió és az egységes monetáris politika létrehozásáig vezető utat, részletesen elemzi a monetáris unió megvalósítását és eddigi működését. Az V. fejezet a kohéziós (más néven regionális) politika jelentőségét vizsgálja. Ez a politika az egész integrációs folyamat szempontjából meghatározó jelentőséggel bír, hiszen a tagországok és régiók fejlettségi szintje közötti különbségek mérséklése, a gyorsabb felzárkózás feltételeinek megteremtése alapvető stratégiai kérdés. Tudatos beavatkozás nélkül ugyanis a kevésbé fejlett, eleve elmaradottabb régiók nem lennének képesek sikeresen bekapcsolódni az egységes piacon kialakult munkamegosztásba. A fejezet bemutatja a strukturális alapok és a Kohéziós Alap létrehozásának folyamatát, a közös szabályozási keretek tartalmát és a támogatások hatásait.

A VI. fejezet két politikát vizsgál: az ipar- és a kutatási-fejlesztési politikát. A közös tárgyalást az teszi indokolttá, hogy lényegében mindkét politika az európai gazdaság strukturális átalakulását, nemzetközi versenyképességének javítását célozza meg. Ráadásul az iparpolitika önmagában nehezen is értelmezhető, gyakorlatilag más politikákon – mindenekelőtt éppen a K+F-politikán, de szélesebb értelemben a belső piaci keretek szabályozásán – keresztül éri el céljait. A fejezet bemutatja a lisszaboni stratégiában megfogalmazott célokat és a kialakított kereteket, és foglalkozik a világgazdasági válságra adott válaszokkal is. A VII. fejezet a közös agrárpolitika elemzésére irányul. Ez a politika az integrációs folyamat egyik legelső és legösszetettebb politikája, melynek közös szabályozását számos speciális megfontolás tette indokolttá. A fejezet rámutat a politika működése következtében szükségessé vált reformok tartalmi elemeire és következményeire. Nagyon lényeges kérdés, hogy a politika milyen változásokon ment keresztül, és milyen irányban mozdul el a jövőben, vagyis hogyan válhat komplex vidékfejlesztési politikává.

A VIII. fejezet a közlekedési politika mindkét vonatkozásával foglalkozik: vagyis nemcsak a közlekedési szolgáltatások (a szállítási-fuvarozási piac) szabályozási kereteinek elemzésére irányul, hanem a politika infrastrukturális oldalát: a transzeurópai hálózatok kiépítésének jelentőségét is tárgyalja. A IX. fejezet a környezeti politika fejlődését és összetett szabályozását mutatja be, mind az egyes területek, mind a horizontális szabályozás tartalmi vizsgálatán keresztül. A fejezet rávilágítva arra, hogy a környezeti összefüggések és hatások figyelembevételének kötelezettsége napjainkra minden területet érintő, horizontális szemponttá vált. Ezt a szemléletbeli változást a fenntartható fejlődés szükségszerűvé tette. A X. fejezet az energiapolitikával foglalkozik, megvizsgálva az ellátásbiztonság, az energiahatékonyság és a megfelelő verseny feltételeinek összefüggéseit. A fejezet a belső piacon zajló liberalizálási folyamat mellett foglalkozik az energiafüggőség kérdésével, a szállítóhálózatok kiépítésének stratégiai céljaival is. Az energiapolitika legátfogóbb dokumentumának, az éghajlatváltozás és az energiapolitika témakörében elfogadott „klímacsomagnak” az elemzésére is sor kerül.

A XI. fejezet a foglalkoztatáspolitika és a szociálpolitika területén lezajlott változásokat és a kialakult szabályozási kereteket mutatja be. A fejezet értelmezi, hogy az alapvetően egyenlő munkafeltételek és körülmények biztosítására és a munkaerő mobilitására irányuló szociálpolitikai megközelítéstől hogyan jutott el az EU a foglalkoztatáspolitikai kérdések átfogó kezelésének szükségességéig. A XII. fejezet az oktatás és képzés területén kialakult politika jelentőségét, a létrehozott keretek tartalmát vizsgálja. A fejezet rámutat arra, hogy az emberi erőforrások minősége, vagyis a megfelelően képzett munkaerő alapvető jelentőséggel bír az európai gazdaság fejlődése szempontjából. A közös keretek kialakítása során is nagy hangsúlyt kap az egész életen át tartó tanulás feltételeinek támogatása. A fejezet részletesen tárgyalja az ezt elősegítő oktatási programokat, emellett bemutatja a felsőoktatás terén lezajlott változások (a bolognai folyamat) jelentőségét is.

A XIII. fejezet a bel- és igazságügyi kérésekhez kapcsolódó politikákkal foglalkozik. A fejezet bemutatja, hogy a bel- és igazságügyi együttműködés, amely a 3. pillér keretében, kormányközi jelleggel indult el, hogyan alakult át a szabadság, biztonság és a jog érvényesülésén alapuló térség koncepciója keretében egy igen átfogó megközelítésű területté. A fejezet olyan területekkel foglalkozik, mint a schengeni joganyaggal elindított együttműködés, a menekültügyi és bevándorlási politika, vagy a polgári és büntetőügyekben kialakult igazságügyi és rendőrségi együttműködés. A XIV. fejezet a közös kül- és biztonságpolitika tartalmát és fejlődését ismerteti, rámutatva az ezen a területen kialakult együttműködés fejlődésére, de egyben nehézségeire is – vagyis, hogy miért nem tud még mindig egységes hangon megszólalni az EU. A fejezet rávilágít az egységes fellépés fontosságára, ugyanakkor reálisan láttatja az eltérő nemzeti érdekekből adódó különbségek miatt fennálló korlátokat is.

A könyvet záró XV. fejezet a közös költségvetés vizsgálatára irányul. A közös költségvetés nagy jelentőséggel bír az egyes politikákra fordítható uniós szintű források szempontjából, hiszen az egyes politikák céljait csak akkor lehet eredményesen elérni, ha ahhoz megfelelő eszközök is rendelkezésre állnak. A fejezet rámutat a közös költségvetés elvi feladataira és funkcióira, részletesen elemzi bevételi forrásait és a kiadási tételek alakulását. Nagy hangsúlyt kap, hogy valódi saját források nélkül továbbra sem lehet a kiadási oldalon jelentős változásokra számítani. A fejezet vizsgálja a jelenlegi (2007–2013 közötti) költségvetési időszakra elfogadott kiadási kereteket és javaslatokat fogalmaz meg a hosszú távon kívánatos elmozdulás irányaira is. Az Unió előtt álló legfontosabb célok figyelembevétele alapján javasolt változtatások a felállított forgatókönyvek keretében számszerűsítésre is kerülnek. A fejezetet az uniós költségvetéssel összefüggő magyar érdekek rövid összegzése zárja.

I.
Versenypolitika

Bátran mondhatjuk, hogy a közösségi politikák közül a versenypolitika érte el a leglátványosabb fejlődést az európai integráció eddigi története során. A részletes szabályozás, a közösségi szintű közigazgatási jogérvényesítés és természetesen nem utolsósorban a versenyjog jelentősége a gazdaság mindennapjaiban nem hagy kétséget afelől, hogy a versenypolitika a közösségi politikák pionírja. Ezt a státuszt nemcsak a kiterjedt szakirodalom és joggyakorlat alapozza meg, hanem a közösségi versenyhatóság, vagyis a Bizottság által levezényelt „hajnali rajtaütések” (down raids) igencsak élményszerű megtapasztalása is.

A jelen fejezet célja ennek a szerteágazó közösségi politikának a bemutatása. Mivel azonban országonként változó, hogy milyen tematikus egységek tartoznak a versenyjogba, érdemes első lépésben felvázolni a közösségi versenyjog-versenypolitika részterületeit. Ezt a felosztást azért is érdemes tisztázni, mert a versenyjog címszó alá sorolt számos terület nem homogén, hanem azok mind történetileg, mind pedig céljukat és működésük jellegét tekintve eltérnek egymástól; a közösségi versenyjog pedig a versenyjog alatt értett területeknek csak egy részét fogja át, ugyanakkor tartalmaz olyan, államokra vonatkozó normákat, amelyeket a tagállami versenyjogok értelemszerűen nem tartalmazhatnak. A fenti arzenállal felvértezve nekiláthatunk a közösségi versenyjog tényleges felfedezésének. Ennek során először a vállalkozások magatartását szabályozó antitrösztszabályokat, majd a tagállamokra vonatkozó normákat és gyakorlatot vizsgáljuk meg.

1. A versenyjog és versenypolitika tematikus egységei

A versenyjog egyes tematikus egységeinek (tisztességtelenségi versenyjog) története a francia forradalomig nyúlik vissza. Ugyanakkor a szűkebb értelemben vett versenyjog (versenykorlátozások joga) születése 1890-re datálható: az USA-ban ekkor fogadták el a világ első antitröszttörvényét, az ún. Sherman Actet. Legtágabb értelemben a versenyjog az 1. ábrán bemutatott részterületeket fogja át. (Lásd 1. ábra.)

1. ábra. A versenyjog részterületei

A közösségi versenyjog a fenti területek közül csupán a versenykorlátozások jogát és az államokra vonatkozó versenyszabályokat fogja át. Itt kell azonban kiemelni, hogy maga a közösségi jog tartalmaz a versenyjog többi tematikus egységébe tartozó normákat is. Így például a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló (UCP) irányelv[6] egyértelműen a fogyasztóvédelmi versenyjog területébe tartozó szabályozási tárggyal rendelkezik. Ugyanakkor a hagyományos értelemben vett versenypolitika ezeket a kérdéseket nem fogja át.

A tisztességtelenségi versenyjog a legnagyobb múltra visszatekintő versenyjogi terület, amelynek első kodifikált megjelenését a francia forradalom után elfogadott Le Chapelier-törvény jelenti (Vörös, 2001. 17. o.). A tisztességtelenségi versenyjog egy magánjogi jellegű rezsim, amely elsősorban etikai megfontolásokon alapul és konkrét versenytársak számára biztosít jogvédelmet, szemben a versenykorlátozások jogával (antitrösztjog), amely közgazdasági megfontolásokon alapuló intézményvédelemként a versenyt mint intézményt védi, és nem a konkrét piaci szereplőket. Természetesen a verseny védelme közvetve a piaci szereplők és a fogyasztók védelmét is jelenti. A tisztességtelenségi versenyjog körébe olyan tilalmak tartoznak mint a hitelrontás, a bojkottfelhívás, az üzleti titok megsértése, a szolgai utánzás (lásd Tpvt. 2–8. §).[7] További különbség a tisztességtelenségi versenyjog és a versenykorlátozások joga között, hogy míg az előbbi magánjogi eszközökkel, bírósági úton érvényesíthető, az utóbbi – kétségtelen magánjogi vonatkozások mellett – elsősorban a közigazgatási jogérvényesítés körébe tartozik. Érdekes és árulkodó egyébként ebben a vonatkozásban a német jog terminológiája. A versenyjog (Wettbewerbsrecht) a tisztességtelenségi versenyjogot jelenti, míg a versenykorlátozások joga nevét a legnagyobb jelentőségű alterületéről kapta: kartelljog (Kartellrecht).[8]

A magyar versenyjog sajátossága, hogy Európában sajátos módon fogyasztóvédelmi normákat is tartalmaz „fogyasztói döntések tisztességtelen befolyásolása” címmel. A fogyasztóvédelem kapcsolódását a gazdasági versenyhez az teremti meg, hogy a fogyasztóvédelmi versenyjog célja azon helyzetek kiszűrése, ahol a fogyasztó döntési szabadságát, azaz racionális döntéshozatalának lehetőségét, tisztességtelenül korlátozzák vagy manipulálják.

A versenykorlátozások joga vagy más néven antitrösztjog a versenyjog koronájának legfényesebb gyémántja. Ez utóbbinak három alterülete van, amelyeket egy kis idealista túlzással fogalmazva az köt össze, hogy mindnyájan a piaci hatalom (market power) mint piaci kudarc (market failure) kezelésére szolgálnak. Kartell esetén a felek együttműködéssel, fúzió esetén összefonódással hozzák létre a piaci hatalmat. Erőfölény esetén már létezik a piaci dominancia, és a versenyjog célja annak megakadályozása, hogy ezzel a piaci erővel visszaéljenek. Ugyanakkor a fenti tétel nem kivétel nélküli, mivel a kartelljog számos olyan együttműködési formát is tilt, amelynek felei együttesen sem rendelkeznek piaci hatalommal.[9]

Az államokra vonatkozó versenyszabályok két logikailag összefüggő területét jelentik az általános gazdasági érdekű szolgáltatások és a liberalizációs joganyag. A vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok annyiban vonatkoznak az államokra is, hogy a tagállamok nem tarthatnak fenn a közösségi versenyszabályokkal ellentétes intézkedéseket: egy tagállam nem kötelezhet egy vállalkozást olyan magatartásra, amellyel ez utóbbi megsértené a közösségi versenyszabályokat, és ugyancsak nem engedélyezhet ilyen eredményre vezető magatartást. Ugyanakkor ez nem vonatkozik az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokra és a jövedelemtermelő monopóliumokra, amelyek vonatkozásában a tagállamok különleges jogokat állapíthatnak meg. Az általános gazdasági érdekű szolgáltatások jellemző esetét a közszolgáltatások adják.

Az általános gazdasági érdekű szolgáltatások kérdésköréhez logikailag kapcsolódik a liberalizációs politika, amelynek egyik központi eleme a piacra lépés jogi és gazdasági akadályainak megszüntetése, a korábbi kizárólagos jogok megszüntetése. A piacra lépés tényleges lehetővé tételét szolgálják az elválasztási, hozzáférési kötelezettségek. A közszolgáltatás koncepciójának versenypiaci utódja pedig az egyetemes szolgáltatás.

A vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályoktól, ideértve az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokat is, elkülönülten szabályozza az EKSz az állami támogatások kérdését, a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánítva a tagállamok által közvetlenül vagy közvetve nyújtott minden olyan támogatást, amelyet bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítésével a versenyt ténylegesen vagy potenciálisan torzítja.

2. A versenykorlátozások joga (antitrösztjog)

A versenykorlátozások jogának ismertetését megelőzően mindenekelőtt érdemes vázlatosan bemutatni az antitrösztjog kialakulását és céljait. Ezt követően kerülhet sor a terület egyes jogintézményeinek és részterületeinek vizsgálatára. A területi hatály és a tagállamközi kereskedelem érintettsége mint alapfogalmak mindegyik antitröszt-részterületre vonatkoznak, így azokat a versenykorlátozások jogának három tematikus egységét (kartelljog, erőfölénnyel való visszaélés, fúziókontroll) megelőzően érdemes tárgyalni.

2.1. Az antitrösztjog kialakulása és céljai

Az antitrösztjog születési éve mindenképpen 1890: ekkor fogadta el az USA törvényhozása a Sherman Actet, amely a mai napig hatályban van és tiltja a kartelleket, valamint a monopolizációt és az arra irányuló kísérletet. Az amerikai jogszabály, bár a common law-ban már korábban is léteztek kereskedelemkorlátozással és monopóliumokkal kapcsolatos szabályok, új korszakot nyitott a gazdasági szabályozás történetében. A törvény kontextusát a korszakban megvalósuló és rendkívüli mértéket öltő gazdasági koncentráció jelentette. A központosuló gazdasági hatalom hatásai pedig át- meg átcsaptak a politika területére. Ez a közhangulat volt a Sherman Act kontextusa.

Ebből kifolyólag nehéz is meghatározni a versenykorlátozások jogának a célját. A szakirodalom többségi álláspontja szerint a versenypolitika célja a társadalmi többlet (fogyasztói többlet + termelői többlet), azon belül elsősorban a fogyasztói többlet maximalizálása. Ugyanakkor a versenyjog gyakorlatában megjelennek egyéb, az elmélet szerint nem idetartozó célok is, úgymint a kis- és középvállalkozások védelme. A fogyasztói többlet (jólét) előmozdítására a hatásos verseny (effective competition) alkalmas. Egy tranzakciónak a hatékonyságra gyakorolt hatásai egymással ellentétesek lehetnek: például egy fúzió az elért méretgazdaságosság következtében növelheti a termelési hatékonyságot, azonban az annak révén létrejött vállalkozás piaci hatalma negatív hatással lehet az allokációs hatékonyságra.

A hatékonyság alábbi főbb komponenseit határozhatjuk meg:

– Termelési hatékonyság: az output olyan módon történő maximalizálása, hogy annak elérése érdekében az input leghatékonyabb kombinációját használják. Célja tehát az, hogy a hatékonyabb vállalkozásokat ne akadályozzák meg abban, hogy megszerezzék a kevésbé hatékony piaci szereplők ügyleteit.

– Allokációs hatékonyság: az árak a költségeket tükrözik, és a vállalkozások azt termelnek, amit a fogyasztók akarnak, és amiért fizetni hajlandóak.

– Progresszivitás és dinamikus hatékonyság: a technikai fejlődés ütemére utal; míg a termelési és az allokációs hatékonyság alapvetően statikus fogalmak, addig a progresszív hatékonyság alapvetően a verseny folyamatjellegét ragadja meg.

A hatékonyság-központú amerikai hagyománnyal szemben a német versenyjog modelljére az ún. ordoliberális szemléletmód a jellemző. Ezt azért érdemes kiemelni, mert a német versenyjogi gondolkodás meghatározó befolyást gyakorolt a közösségi versenyjog szemléletére. Az ordoliberális felfogás lényege, hogy a versenyjogot mint a versenyben való részvétel jogát fogja fel, vagyis mint egy önmagában vett értéket. Bár a verseny általában valóban előmozdítja a hatékonyságot, a versenyjog célja a verseny maga. Ebben a felfogásban a versenyjog közjogilag biztosított alanyi jogok halmaza.

A közösségi versenyjog mindkét fenti gondolatkörből táplálkozik, bár napjainkban a fogyasztói jólétet a középpontba helyező megközelítés tekinthető a dominánsnak. Emellett ugyancsak megjelennek a közösségi versenyjogban bizonyos iparpolitikai szempontok (kis- és középvállalkozások védelme).

Szemben a fenti célmeghatározásokkal, amelyek elvileg mindegyik nemzeti versenyjog sajátjai lehetnének, a közösségi versenyjog rendelkezik egy olyan küldetéssel is, amely csak és kizárólag rá, mint integrációs versenyjogra jellemző: ez a cél pedig a piaci integráció. A közösségi jog ősi célja az európai integráció megteremtése, amelynek első lépését a gazdasági integráció jelenti. Ennek egyik eszköze a négy alapszabadság bevezetése, azonban ez utóbbiak csak a tagállamközi kereskedelem állami korlátainak lebontására alkalmasak, mivel alkalmazási körük csak az állami aktusokra terjed ki. Ugyanakkor a közösségi jog nem engedheti meg, hogy magánvállalkozások saját maguk felépítsék azt, amit a tagállamokkal szemben fellépve lebontott: nem hagyható, hogy magánvállalkozások aktusai hatásukban fenntartsák vagy létrehozzák a közös piac tagállami határok szerinti felosztását. Egy ezzel ellentétes megközelítés lehetővé tenné a négy alapszabadság megkerülését, célkitűzésének porba tiprását. Ebből kifolyólag, a közösségi versenyjog szintén céljai között tartja számon a tagállamközi kereskedelem korlátainak lebontását és a közös piac tagállami határok szerinti felosztásának megakadályozását.

2.2. Területi hatály

A versenyjog területi hatálya esetén egy igencsak érdekes megoldással találkozunk: területen kívüli vagy más néven extraterritoriális hatály. Az antitrösztjog területen kívüli hatályának koncepciója az amerikai föderális jogban alakult ki. Ez utóbbi értelmében minden olyan magatartás vonatkozásában eljárhat amerikai fórum, amely sérti az amerikai antitrösztjog előírásait, és közvetlen, lényeges és ésszerűen előrelátható hatással van az USA piacára (hatáselv).[10] Ez az egyoldalú és teljes körű kiterjesztése az amerikai joghatóságnak éles nemzetközi kritikát váltott ki. Mivel az Egyesült Államok szabályozása ebben a vonatkozásban nem változott, azonban a versenyjogi szabályok számos ország jogrendszerében meghonosodtak, és így a versenykorlátozások elleni fellépés a legtöbb ország közpolitikájának részévé vált, ennek az amerikai jogintézménynek az lett a következménye, hogy több ország átvette a versenyjog extraterritoriális hatályának megoldását, és megköveteli saját nemzeti antitrösztjogának tiszteletben tartását minden olyan magatartás tekintetében, amelynek hatása van saját gazdaságára.

A közösségi versenyjog területi hatályát is a területenkívüliség hatja át, azonban annyiban szerényebb, hogy nem terjed ki minden olyan magatartásra, amelynek hatása van a közös piacra. A közösségi versenyjog ezzel szemben az ún. végrehajtási (implementációs) elvet követi: ha egy versenykorlátozást a közös piacon hajtanak végre, kiterjed rá a közösségi versenyjog hatálya.

2.3. A tagállamközi kereskedelem érintettsége

Az európai versenyjog működését, beleértve a közösségi és a tagállami szabályozási rezsimeket, a párhuzamos hatáskörök rendszere határozza meg. Nagyon leegyszerűsítve azt mondhatjuk, hogy a közösségi dimenziójú (a tagállamközi kereskedelmet érintő) magatartásokat a közösségi versenyjog szabályozza, az ilyen hatással nem rendelkező magatartások regulálása pedig tagállami kompetencia. Ez azonban csak általánosságban igaz. A kartelljog területén valóban az a helyzet, hogy amennyiben a közösségi versenyjog tilt egy megállapodást, a tagállami jog azt nem engedélyezheti, és amennyiben a közösségi versenyjog enged egy magatartást, a tagállami jog nem tilthatja. Ugyanakkor az erőfölénnyel való visszaélés esetén a közösségi versenyjog nem zárja ki a tagállami jog által támasztott szigorúbb feltételek alkalmazását. A fúziókontroll esetén a közösségi dimenzió a fúziókontroll-rendeletben (FKR) meghatározott forgalmi küszöbökben testesül meg; az ezen forgalmi küszöböt el nem érő összefonódások tagállami hatáskörben maradnak attól függetlenül, hogy a tranzakciónak van határon átnyúló jellege.

Ugyanakkor fontos hangsúlyozni, hogy a fentiek csak a szabályozási, szabályalkotási hatáskörök elhatárolására vonatkoznak, vagyis arra adnak választ, hogy a Közösség vagy a tagállamok határozhatják-e meg az alkalmazandó normákat. Ettől független az eljárási joghatóság: adott esetben melyik hatóság járhat el. A kartell és az erőfölényes ügyekben az 1/2003/EK rendeletnek köszönhetően ún. decentralizált jogalkalmazás érvényesül. Ennek lényege, hogy a közösségi versenyjogot nemcsak a Bizottság mint közösségi versenyhatóság alkalmazza, hanem a tagállami versenyhatóságok (így a magyar Gazdasági Versenyhivatal) és bíróságok is. A Bizottságnak vannak bizonyos jogosítványai az egységes jogértelmezés biztosítása és a rendszer résztvevőinek koordinációja érdekében. A decentralizált rendszer célja, hogy a Bizottság csak az igazán komoly és bonyolult ügyekre koncentráljon, míg a tagállami hatóságok eljárásukkal könnyítsenek Brüsszel már-már elviselhetetlenné vált ügyterhén.

2.4. Közösségi kartelljog

A közösségi kartelljog jogalapját az EKSz 81. cikke (az EUMSz 101. cikke – ahol már a közös piac helyett belső piac szerepel a szövegben) jelenti.

81. cikk

(1) A közös piaccal összeegyeztethetetlen és tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása, így különösen:

a) a beszzerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítése;

b) a termelés, az értékesítés, a műszaki fejlesztés vagy a befektetés korlátozása vagy ellenőrzése;

c) a piacok vagy a beszerzési források felosztása;

d) egyenértékű ügyletek esetén eltérő feltételek alkalmazása az üzletfelekkel szemben, ami által azok hátrányos versenyhelyzetbe kerülnek;

e) a szerződések megkötésének függővé tétele olyan kiegészítő kötelezettségeknek a másik fél részéről történő vállalásától, amelyek sem természetüknél fogva, sem a kereskedelmi szokások szerint nem tartoznak a szerződés tárgyához.

(2) Az e cikk alapján tiltott megállapodás vagy döntés semmis.

(3) Az (1) bekezdés rendelkezéseinek alkalmazásától azonban el lehet tekinteni az olyan esetekben, amikor

– a vállalkozások közötti megállapodás vagy megállapodások csoportja;

– a vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy döntések csoportja;

– az összehangolt magatartás vagy összehangolt magatartások csoportja

hozzájárul az áruk termelésének vagy forgalmazásának javításához, illetve a műszaki vagy gazdasági fejlődés előmozdításához, ugyanakkor lehetővé teszi a fogyasztók méltányos részesedését a belőle eredő előnyből anélkül, hogy:

a) az érintett vállalkozásokra olyan korlátozásokat róna, amelyek e célok eléréséhez nem nélkülözhetetlenek;

b) lehetővé tenné ezeknek a vállalkozásoknak, hogy a kérdéses áruk jelentős része tekintetében megszüntessék a versenyt.

Az EKSz 81. cikkére épülő közösségi kartelljog az alábbi főbb részkérdésekre bontható:

– kik között jöhet létre megállapodás (kartell);

– milyen típusai vannak a megállapodásoknak;

– milyen formái lehetnek a megállapodásoknak;

– cél és hatás alapján megítélendő megállapodások közötti különbségtétel;

– versenyellenesség mibenléte (mire kell irányulnia a megállapodásnak ahhoz, hogy kartelljogi aggályokat vessen fel);

– mentesülés az általános kartelltilalom alól, ideértve az egyedi és a csoportmentesség esetét;

– tagállamközi kereskedelem érintettsége.

2.4.1. Kik között jöhet létre versenyellenes megállapodás?

Általános szabályként kimondható, hogy a versenyjog alanyait (vállalkozások) a gazdasági egységek képezik, formára és a létrejövetel módjára tekintet nélkül.[11] A versenyjog szempontjából mindig a gazdasági értelemben vett entitás a releváns, amely magában foglalhat több gazdasági társaságot is. Sőt, még a nonprofit szervezetek is a versenyjog alanyai lehetnek, ha gazdasági tevékenységet végeznek. A versenyjog hatálya ugyanis kiterjed minden olyan tevékenységre, amely gazdasági jellegű abban az értelemben, hogy általánosságban gazdasági, vagyis profit- és haszonszerzési céllal (is) folytatható, attól függetlenül, hogy a konkrét esetben az adott szervezet nem törekszik nyereségszerzésre. Így például, ha egy önkormányzat kiad egy helyi lapot, akkor erre a tevékenységre vonatkoznak a versenyjog szabályai, mivel a lapkiadás és -forgalmazás gazdasági tevékenység, attól függetlenül, hogy az önkormányzati lap csak önfenntartásra törekszik.

A fenti konszernjogi logikából következik, hogy a gazdasági egységen belüli, vagyis az azonos gazdasági egységbe tartozó vállalkozások közötti megállapodások nem tartoznak a kartelljog hatálya alá. Nem minősül versenykorlátozónak a megállapodás, ha egymástól nem független vállalkozások között jön létre. Az anyavállalat és leányvállalat közötti megállapodás nem tekinthető versenykorlátozónak, mert a két társaság ugyanannak a gazdasági egységnek a része, gazdasági értelemben ugyanaz az entitás.

Ezen a ponton belül érdemes kitérni arra, hogy mi a versenyjogi megítélése az ügynöki megállapodásoknak. A versenyjog szerint ugyanis egy vállalkozás képviselője nem önálló entitás, így a vállalkozás és képviselője között nem jöhet létre versenykorlátozó megállapodás. Annak eldöntése érdekében, hogy tényleges ügynöki megállapodással van-e dolgunk vagy sem, vizsgálni kell, hogy ki viseli a kockázatot és a költségeket.

2.4.2. Milyen típusai vannak a megállapodásoknak?

Bár a 81. cikk nem említi, a kartelltilalom körébe tartoznak mind a horizontális, mind pedig a vertikális kartellek. A vertikális kartelleken belül megkülönböztetünk márkák közötti (inter-brand) és márkán belüli (intra-brand) korlátozásokat. (Lásd 2. ábra.)

2. ábra. A kartellek típusai

Horizontális megállapodásnak olyan vállalkozások közötti megállapodást tekintünk, amelyek egymással tényleges vagy potenciális versenyviszonyban vannak (versenytársak közötti megállapodás). Ezzel szemben vertikális megállapodás a termelési-forgalmazási lánc különböző szintjein tevékenykedő vállalkozások közötti megállapodás. Idetartoznak a beszállító és gyártó, gyártó és nagykereskedő, nagykereskedő és kiskereskedő közötti megállapodások. (Lásd 3. ábra.)

3. ábra. A horizontális és vertikális viszony szemléltetése

A vertikális korlátozások két csoportba sorolhatóak: márkák közötti és márkán belüli korlátozások. Az előbbi körbe azok a vertikális megállapodások tartoznak, amelyek korlátozzák a termelési-forgalmazási lánc egyik láncszemén elhelyezkedő vállalkozást, többnyire forgalmazót, abban, hogy miként viselkedjen más, konkurens márkákkal szemben. Ha „A” márka forgalmazásával kapcsolatos a megállapodás, és szabályozza, hogy a forgalmazó az „A” márkán kívüli márkát viselő termékekkel kapcsolatban miként járhat el (nem forgalmazhatja őket, kisebb mennyiségben forgalmazhatja őket stb.), akkor ez egy márkák közötti (inter-brand) korlátozást lehet.

A márkán belüli (intra-brand) korlátozások körébe azok a kikötések tartoznak, amelyek abban a tekintetben korlátozzák egy vállalkozás cselekvési szabadságát, hogy miként járhat el magával a megállapodás tárgyát jelentő márkával: miként adhatja el az adott termékeket, milyen áron és milyen területen értékesítheti azokat, valamint milyen területen nem értékesítheti őket stb. Márkán belüli korlátozás például a nyitvatartási idő meghatározása, hiszen ilyen megállapodás hiányában a forgalmazó saját döntése szerint határozná meg a nyitvatartási időt. A márkán belüli korlátozásoknak két csoportja van: árkorlátozások (viszonteladási ár megkötése) és nem árjellegű korlátozások (például területi korlátozások).

2.4.3. A versenykorlátozó megállapodás formái

Az EKSz 81. cikke a megállapodás három formáját különbözteti meg: szűk értelemben vett vagy tényleges megállapodás, összehangolt magatartás és vállalkozások társulásának döntése. Megállapodás lehet minden egyezség, még a szóbeli vagy ráutaló magatartással létrejött is. A megállapodás létrejötte szempontjából irreleváns, hogy az egyébként kikényszeríthető-e vagy sem.

Összehangolt magatartás: az is sérti a versenyjogot, ha a vállalkozások nem egyeznek meg ugyan egymás között explicite arról, hogy együttműködnek, de hallgatólagosan megteszik ezt. Ilyen lehet többek között az, ha a vállalkozások között hallgatólagos egyetértés van abban, hogy nem kínálnak egymás árai alá. Az összehangolt magatartásnak többféle esete lehet. A versenyhatóságok egyrészt ennek a koncepciónak a segítségével marasztalják el azokat a vállalkozásokat, amelyek közötti megállapodással kapcsolatban nem sikerült elegendő tárgyi bizonyítékot beszerezni, azonban a vállalkozások piaci magatartásából arra lehet következtetni, hogy azok együttműködnek. Különösen hajlamosak a versenyhatóságok az összehangolt magatartás megállapítására, ha a vállalkozások között van valamilyen strukturális kapcsolat. Ez utóbbi azt jelenti, hogy van egy fórum vagy szervezet, ahol a vállalkozások rendszeresen találkoznak és egyeztetnek ilyen-olyan ügyekben. Ugyanis ilyenkor előfordulhat, hogy informális beszélgetések során a piaci magatartásukról is tárgyalnak. Tehát egy párhuzamosan megvalósított áremelkedés és egy közös érdekérvényesítő fórum adott esetben elegendő lehet a jogsértés megállapításához.

Hasonlóan megállapítható az összehangolt magatartás, ha a vállalkozások párhuzamos magatartásának nincs más ésszerű magyarázata, mint a megállapodás, vagyis ha a vállalkozások párhuzamos magatartása, annak egyidejűsége és hasonlósága (például egy napon és azonos mértékben végrehajtott áremelés) alapján kimondható, hogy arra nincs más ésszerű magyarázat, mint hogy a felek abban előzetesen megállapodtak.

Vállalkozások társulásainak (a vállalkozások tevékenységét érintő társadalmi szervezetnek, köztestületnek, egyesülésnek és más hasonló szervezetnek) a döntése versenyjogi értelemben ugyanolyan megítélés alá esik, mintha az két vagy több vállalkozás közötti megállapodás lenne. Ugyanakkor a döntés miatt a társulás felel, és nem a tagok. Ha azonban a tagok részéről valamilyen aktív közrejátszás, megállapodás vagy kooperáció megállapítható, így különösen, ha a társulás szervezeti kereteit használják fel a kartell megszervezésére, akkor már a tagvállalkozások is felelősségre vonhatók.

2.4.4. Versenyellenes cél vagy hatás

Az EKSz 81. cikke olyan megállapodásokról beszél, amelyek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása. A cél vagy hatás szerinti megkülönböztetés azonban nem(csak) irodalmi fordulat, hanem komoly gyakorlati jelentősége van. Az egyes megállapodások, jellegüknél fogva, két csoportba sorolhatóak: vagy versenyellenes célúak vagy versenyellenes hatásúak. A versenyellenes célú megállapodás már magának a megállapodásnak a tartalma vagy szövege alapján megítélhető. A hatás alapján értékelendő megállapodások megítélése érdekében vizsgálni kell azok piaci kontextusát. A közösségi jog meghatároz bizonyos megállapodásokat, amelyeket versenyellenes célúnak tekint. Ha a felek közötti együttműködés az egyik ilyen kategóriába tartozik, vizsgálódásunk megállhat: a megállapodás kartelljogellenes. Ha a megállapodás egyik versenyellenes célúnak deklarált csoportba sem tartozik, akkor meg kell vizsgálni annak hatásait. Ez utóbbi azonban nagyon költséges, időigényes, és ami talán a legfontosabb: sokszor spekulatív.

A cél vagy hatás distinkciója értelmében megállapodások egyes csoportjai, természetükből következően, versenyellenes célúak, és ezért ezek versenyjog-ellenességének megállapítása önmagában a megállapodás alapján lehetséges. Ebben a vonatkozásban nem a felek szubjektív szándéka a releváns, hanem a megállapodás jellege, az ennek alapján objektíve megállapítható cél. Ha egy megállapodás versenyellenes céllal rendelkezik, már önmagában a megállapodás, annak szövege alapján megállapítható a versenyjogsértés; nincs szükség a megállapodás konkrét hatásának, kontextusának vizsgálatára, úgymint a felek piaci pozíciója, a piac szerkezete, piacralépési korlátok stb. Ebben az esetben világos helyzettel állunk szemben, mivel nincs szükség közgazdasági elemzésre a megállapodás versenyjogi sorsának megítélése érdekében. Ezzel szemben, ha egy megállapodásnak nincs versenyellenes célja, csupán akkor vonható a kartelljogi tilalomba, ha versenyellenes hatással rendelkezik. A hatás lehet tényleges vagy potenciális, közvetlen vagy közvetett; azonban mindkét esetben szükséges a megállapodás kontextusának vizsgálata. Csupán így állapítható meg, hogy a megállapodás tényleges vagy lehetséges hatása a verseny megakadályozásához, korlátozásához vagy torzításához vezet-e. A cél vagy hatás szerinti megkülönböztetés tehát technikai, gyakorlati szempontból központi jelentőségű.[12]

A közösségi jogban az alábbi megállapodások tekinthetőek versenyellenes célúnak:

– Horizontális megállapodások közül az ármegállapodások, a piacfelosztó megállapodások, a mennyiségi (kontingentáló) kartellek, a kibocsátás és az eladások korlátozására irányuló megállapodások, az árinformációk cseréjére vonatkozó megállapodások, valamint a kollektíve alkalmazott kizárólagossági kikötések (Whish, 2003. 114. o.).

– Vertikális relációban versenyellenes célúnak minősülnek a konkrét vagy minimum viszonteladási ár meghatározását, az abszolút területi kizárólagosságot, valamint az exporttilalmat tartalmazó megállapodások.

2.4.5. Versenyellenesség

Értelemszerűen nem mindegyik vállalkozások közötti megállapodás tiltott, hanem csak azok, amelyek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása. Tehát a közösségi jog, egyébként a magyar versenyjog által is követett módon, a vonatkozó negatív cél vagy hatás három modalitását különbözteti meg: verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása. Javaslatom szerint érdemes lenne e három esetkör átfogó megjelölésére a versenyellenesség terminust használni.

A kartelljog kiindulópontja ebből a szempontból igencsak prohibitív: a vállalkozások, különösen a versenytársak (horizontális megállapodások) versengjenek, és ne egyeztessenek egymással. Ugyanakkor azt is el kell ismerni, hogy míg versenytársak esetén valóban automatikusan és nyilvánvalóan gyanús, ha azok egymással egyeztetnek, találkoznak, addig egymással vertikális viszonyban lévő vállalkozások esetén az együttműködés, sőt, a tartós együttműködés természetes és hatékony. Ettől függetlenül a versenyjogban egy olyan megállapodás, amelyben egy vállalkozás a saját jövőbeli, egyébként szabad magatartását önkéntes vállalással korlátozza, már a kartelltilalom látókörébe kerül. Ez nem jelent azonnali tilalmat, azonban egy ilyen magatartási önkorlátozás csak akkor elfogadható, ha annak nem versenyellenes, hanem éppenséggel versenybarát, a versenyfolyamatot előmozdító hatása van. Ezért aztán nem mindegyik vállalkozások közötti együttműködésre vonatkozik az általános kartelltilalom.

A „minden együttműködés tiltott” fő szabályának két nagyon fontos kivétele van, amelyek gyakorlati jelentősége azonban olyan nagy, hogy ők adják meg a kartelltilalom valódi tartalmát. Mivel a fő szabály az, hogy minden kooperáció tiltott, a lényeges kérdés az, hogy mely együttműködésekre nem vonatkozik (mégsem) ez a tilalom.

Az első nagyon fontos kivétel a csekély jelentőségű – más néven de minimis vagy bagatellkartell – megállapodások esete. Kissé a latin közmondásra emlékeztetve, nevezetesen, hogy a sas nem kapkod legyek után, mondhatjuk, hogy amennyiben egy megállapodásnak nincs versenyellenes célja, és így hatása alapján kell megítélni, nem vonatkozik rá a tilalom, ha ez a hatás nem ér el érzékelhető mértéket. Többről van azonban itt szó, mint arról, hogy a versenyhatóság nem üldöz csekély kartelleket: ezek a megállapodások ugyanis nem kényelmi szempontok miatt nem tiltottak, hanem azért, mert nem veszélyesek a versenyre nézve, így nincs is semmi értelme tiltani őket. Más szóval, mivel hatásuk alapján kell megítélni őket, hatásuk pedig csekély vagy kimutathatatlan, levonható az a következtetés, hogy nincs versenyellenes hatásuk. Versenytársak közötti megállapodások esetén, ha a piaci részesedés a 10%-ot, vertikális megállapodások esetén a 15%-ot nem haladja meg, a Bizottság vonatkozó közleménye szerint a megállapodás csekély jelentőségűnek tekintendő.

A másik, részletesebb kifejtést igénylő kivétel az ún. ésszerűségi tesztnek (rule of reason) nevezhető koncepció. A versenyre gyakorolt hatás szerint megítélendő megállapodások vizsgálatának egyik lépcsője, amelynek lényege: a versenyellenességet nem lehet úgy értelmezni, hogy minden olyan megállapodás, amely korlátozza egy vállalkozás cselekvési szabadságát egyben versenyellenes is, mivel ugyanez a magatartáskorlátozás egyben versenybarát, a versenyt előmozdító hatásokkal is rendelkezhet. Az ésszerűségi tesztnek két fajtája van: a gazdasági/kereskedelmi és a közérdekű ésszerűségi teszt. Az ésszerűségi teszt mind a közösségi és a magyar, mind pedig az amerikai föderális antitrösztjogban megtalálható, természetesen más tartalommal. Emiatt a rule of reason kifejezés olyan értelemben is használható, hogy az csak az amerikai antitrösztjog megoldását foglalja magában. Ugyanakkor fel kell hívni a figyelmet arra, hogy az amerikai antitröszt- és a közösségi versenyjog ésszerűségi tesztjei, bár druszák, élesen eltérnek egymástól.

Az ésszerűségi teszt két fajtája közül a gazdasági/kereskedelmi ésszerűségi teszt jelentősége messze a legnagyobb. A gazdasági/kereskedelmi ésszerűségi teszt értelmében a versenyellenes (antikompetitív) és versenybarát (prokompetitív) hatásokat össze kell mérni annak megállapítása érdekében, hogy a megállapodásnak versenyellenes hatása van-e. Ezzel szemben a közérdekű ésszerűségi teszt lehetővé teszi, hogy bizonyos szűk körben (szakmai szabályokat szükségszerűen megkívánó tevékenység, például szabad foglalkozások, sport) közérdekű szempontokat is figyelembe lehessen venni a megállapodás versenyellenes hatásának megítélése érdekében.

Végül példaként érdemes megemlíteni azokat a fontosabb korlátozásokat, amelyek kartelljogi aggályokat vetnek fel.

Horizontális relációban idetartozik:

– árkartell (a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítése),

– piacfelosztó kartell (a piacok vagy a beszerzési források felosztása),

– kvótakartell (amely funkcionális értelemben a piacfelosztó kartell egyik alesetének is tekinthető),

– mennyiségi kartell (a termelés, az értékesítés, a műszaki fejlesztés vagy a befektetés korlátozása vagy ellenőrzése).

Vertikális relációban a következő főbb korlátozások vetnek fel kartelljogi aggályokat:

– területi kizárólagosság,

– viszonteladási ár megkötése (rögzítése, minimális viszonteladási ár meghatározása)

– kizárólagos beszerzési kötelezettség,

– kizárólagos szállítási kötelezettség,

– márkakizárólagosság, versenysemlegességi kikötés.

2.4.6. Mentesülés

A mentesség koncepciója értelmében, az amúgy versenyellenes megállapodás versenyjogszerű, amennyiben az, többek között, nagyobb hatékonyságot eredményez, mint a felek közötti együttműködéstől mentes verseny. A mentességnek két formája van: egyedi és csoportmentesség.[13] A mentésség két formája azonos kútfőből ered: a csoportmentesség az egyedi mentesség konkretizálásának tekinthető a jogbiztonság és a kiszámíthatóság előmozdítása érdekében.

A közösségi versenyjogban az EKSz 81. cikk (1) bekezdése tilalmi szabályának alkalmazásától, a 81. cikk (3) bekezdése értelmében, akkor lehet eltekinteni, ha a vállalkozások közötti megállapodás, összehangolt magatartás vagy a vállalkozások társulásának döntése hozzájárul az áruk termelésének vagy forgalmazásának javításához, illetve a műszaki vagy gazdasági fejlődés előmozdításához, ugyanakkor lehetővé teszi a fogyasztók méltányos részesedését a belőle eredő előnyből anélkül, hogy az érintett vállalkozásokra olyan korlátozásokat róna, amelyek e célok eléréséhez nem nélkülözhetetlenek, és anélkül, hogy lehetővé tenné ezeknek a vállalkozásoknak, hogy a kérdéses áruk jelentős része tekintetében megszüntessék a versenyt.

Az EKSz 83. (EUMSz 103.) cikke felhatalmazza a Tanácsot, hogy konzultációs eljárás keretében csoportmentességi rendeleteket fogadjon el. Az EKSz 83. cikkének (1) bekezdése értelmében „a 81. és 82. cikkben meghatározott elvek érvényre juttatását szolgáló megfelelő rendeleteket vagy irányelveket a Tanács a Bizottság javaslata alapján, az Európai Parlamenttel folytatott konzultációt követően minősített többséggel állapítja meg”. A 83. cikk (2) bekezdésének b) pontja értelmében „az (1) bekezdésben említett rendeletek vagy irányelvek célja különösen (…) a 81. cikk (3) bekezdésének alkalmazására részletes szabályok megállapítása, figyelembe véve egyrészről a hatékony felügyelet biztosításának, másrészről a hatósági ellenőrzés lehető legnagyobb mértékű egyszerűsítésének szükségességét”.

Ezt a jogalkotási hatáskört azonban a Tanács rendeletekkel nagyrészt a Bizottságra ruházta. A rendeletek meghatározzák azt a tárgykört, illetve azokat a tárgyköröket, amelyek vonatkozásában jogalkotási hatáskört delegálnak a Bizottságra, valamint a bizottsági rendelet felépítésére vonatkozóan is előírásokat tartalmaznak. A Tanács az alábbi felhatalmazó rendeleteket hozta:

– Horizontális megállapodásokra vonatkozóan: a Tanács 2821/71/EGK rendelete (1971. december 20.) a szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a megállapodások, döntések és összehangolt magatartások csoportjaira történő alkalmazásáról.[14]

– Vertikális megállapodásokra vonatkozóan: a Tanács 19/65/EGK rendelete a szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a megállapodások és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról.[15]

– Egyes szektorok vonatkozásában: a Tanács 3976/87/EGK rendelete a szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a légi közlekedési ágazaton belüli megállapodások és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról;[16] a Tanács 1534/91/EGK rendelete (1991. május 31.) a szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a biztosítási szektorbeli megállapodások, döntések és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról;[17] a Tanács 479/92/EGK rendelete a szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a vonalhajózási társaságok (konzorciumok) között létrejött megállapodások, döntések és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról.[18]

A fenti jogalkotási felhatalmazás alapján a Bizottság az alábbi csoportmentességi rendeleteket bocsátotta ki. Ezeknek a csoportmentességi rendeleteknek a népszerűségét jelzi, hogy a magyar jogalkotó azok nagy részét gyakorlatilag lefordítva tette a magyar jog részévé, így e jogi instrumentumok az azokat tartalmilag átvevő magyar rendeletek formájában ugyan, de a magyar versenyjog hatálya alá tartozó megállapodások tekintetében is irányadóak.

Horizontális megállapodásokra vonatkozóan a Bizottság két csoportmentességi rendeletet bocsátott ki: a szakosítási rendeletet és a K+F-rendeletet. A szakosítási megállapodásokra vonatkozik a Bizottság 2658/2000/EK rendelete a szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a szakosítási megállapodások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról.[19] A közösségi csoportmentességi rendelet a szakosítási együttműködés három fajtáját határozza meg: egyoldalú és kölcsönös szakosítás, valamint közös előállítás. Egyoldalú szakosítás esetén „az egyik fél egy másik fél javára felhagy egyes termékek előállításával, illetve egyes szolgáltatások nyújtásával”, kölcsönös szakosítás esetén „mindegyik fél egy másik javára hagy fel egyes termékek előállításával, illetve egyes szolgáltatások nyújtásával”, közös előállítás esetén „a felek egyes termékek közös előállítására, illetve egyes szolgáltatások közös nyújtására vállalkoznak”.[20]

A K+F-megállapodásokra vonatkozóan a Bizottság 2659/2000/EK rendelete a szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a kutatási és fejlesztési megállapodások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról[21] került kibocsátásra. „A kutatásban és fejlesztésben, valamint az eredmények hasznosításában folytatott együttműködés általában előmozdítja a műszaki és gazdasági haladást azáltal, hogy fokozza a know-how felek közötti terjesztését, és kiküszöböli a kutatási és fejlesztési munka megkettőzését, a kiegészítő know-how-k cseréje révén ösztönzi az új fejlesztéseket, továbbá ésszerűsíti a kutatás és fejlesztés eredményeként kidolgozott termékek gyártását és eljárások alkalmazását. Az eredmények közös hasznosítása a közös kutatás és fejlesztés természetes következményének tekinthető. Ez különböző formákat ölthet, ilyen például a gyártás, azon szellemi tulajdonjogok hasznosítása, amelyek jelentősen hozzájárulnak a műszaki, illetve gazdasági haladáshoz, vagy az új termékek forgalmazása. A kutatás és fejlesztés volumenének és eredményességének növelésétől általában az várható, hogy a fogyasztók javát szolgálja az új, illetve jobb termékek vagy szolgáltatások bevezetése révén, valamint az új, illetve jobb eljárásoknak köszönhetően megvalósított árcsökkentés révén.”[22]

A vertikális megállapodásokra vonatkozóan a Bizottság három rendeletet bocsátott ki. A vertikális csoportmentességi rendeletek tekintetében is érvényesül az általános tendencia, vagyis a magyar jogalkotó gyakorlatilag átvette a vonatkozó közösségi rendeleteket. Ez az általános vertikális csoportmentességi rendelet (esernyőrendelet) és a gépjárműrendelet vonatkozásában érvényesül. Ezzel szemben a technológiaátadási megállapodásokra vonatkozóan elfogadott rendeletek tekintetében ez a helyzet nem, vagyis csak időeltolódással áll fenn. A magyar technológiaátadási csoportmentességi rendelet ugyanis még a korábbi, azóta hatályát vesztett, azonos tárgyú közösségi rendelet átültetése.

– Esernyőrendelet – A Bizottság 2790/1999/EK rendelete (1999. december 22.) a szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a vertikális megállapodások és összehangolt magatartások csoportjaira történő alkalmazásáról.[23]

– Gépjárműrendelet – A Bizottság 1400/2002/EK rendelete (2002. július 31.) a Szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a gépjármű-ágazatbeli vertikális megállapodások és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról.[24]

– Technológiaátadási rendelet – A Bizottság 772/2004/EK rendelete (2004. április 7.) a szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a technológiaátadási megállapodások csoportjaira történő alkalmazásáról.[25]

2.5. Erőfölénnyel való visszaélés

Az erőfölénnyel való visszaélés közösségi jogi koncepciójának kiindulópontját az EKSz 82. cikke (EUMSz 102. cikke – ahol már szintén belső piac szerepel a közös piac helyett) jelenti.

82. cikk

A közös piaccal összeegyeztethetetlen és tilos egy vagy több vállalkozásnak a közös piacon vagy annak jelentős részén meglévő erőfölényével való visszaélése, amennyiben ez hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre.

Ilyen visszaélésnek minősül különösen:

a) tisztességtelen beszerzési vagy eladási árak, illetve egyéb tisztességtelen üzleti feltételek közvetlen vagy közvetett kikötése;

b) a termelés, az értékesítés vagy a műszaki fejlesztés korlátozása a fogyasztók kárára;

c) egyenértékű ügyletek esetén eltérő feltételek alkalmazása az üzletfelekkel szemben, ami által azok hátrányos versenyhelyzetbe kerülnek;

d) a szerződések megkötésének függővé tétele olyan kiegészítő kötelezettségeknek a másik fél részéről történő vállalásától, amelyek sem természetüknél fogva, sem a kereskedelmi szokások szerint nem tartoznak a szerződés tárgyához.

Az erőfölénnyel való visszaélés fenti, elsődleges jogi alapjából következik, hogy a 82. cikk két feltétel együttes fennállása esetén alkalmazható a tagállamközi kereskedelmet érintő magatartásokra: erőfölény fennállta és visszaélés. A közösségi jog ugyanis magát az erőfölényt nem tiltja, csupán az azzal való visszaélést szankcionálja.

2.5.1. Az erőfölény fogalma

Mivel a római szerződés az erőfölényre vonatkozóan semmilyen támpontot nem nyújt, ezt a fogalmat a Bizottság és a Bíróság gyakorlata önállóan alakította ki. A Bíróság a United Brands v. Commission-ügyben a következő definícióját adta az erőfölénynek, amely mind a Bíróság, mind a Bizottság számára a standardformula szerepét tölti be. „A 82. cikk szerinti erőfölény egy vállalkozás olyan gazdasági erejéhez kapcsolódik, amely lehetővé teszi számára, hogy meggátolja az érintett piacon fenntartott hatékony versenyt, azáltal, hogy biztosítja számára a lehetőséget, hogy jelentős mértékben – versenytársaitól, ügyfeleitől és végül a fogyasztóktól – függetlenül cselekedjen.”[26] (A szerző fordítása.)

A bírósági meghatározás kulcseleme a többi piaci szereplőtől való függetlenedés, vagyis a versenynyomás elégtelen volta. A közgazdaságtan nyelvére lefordítva: akkor van egy vállalkozás erőfölényben, ha helyzetéből adódóan a piac többi résztvevőjétől függetlenül tud cselekedni azáltal, hogy úgy növeli árait, hogy közben nem kell számolnia olyan mértékű forgalomcsökkenéssel, amely ezt a stratégiát veszteségessé tenné. Az erőfölény megállapítása esetén figyelembe veendő szempontok a vállalkozás piaci részesedése, pénzügyi ereje, a piacralépési korlátok, a beszerzési és értékesítési piacokhoz történő hozzáférés, a vállalati kapcsolódások, a részleges helyettesítők által támasztott verseny és a versenyfeltételek általános értékelése.

2.5.2. Visszaélés

A visszaélés általános fogalmának kiindulópontját a teljesítményverseny elmélete jelenti: egy erőfölényes vállalkozás számára sem tiltott, hogy a versenyben „legyőzze” riválisait, ezt azonban jobb teljesítménye (hatékonysága) alapján kell megtennie; nem kovácsolhat előnyt abból, hogy piaci dominanciával rendelkezik és ezért a piaci résztvevőktől független cselekvésre van lehetősége.

A Bíróság a Hoffmann-La Roche-ügyben a visszaélés kiindulópontjául a következő meghatározást adta. „A visszaélés fogalma egy objektív fogalom, amely egy erőfölényben lévő vállalkozás magatartására vonatkozik, amely olyan fokú, hogy befolyásolja a piac struktúráját ott, ahol, kifejezetten a kérdéses vállalkozás jelenléte által, a verseny foka csökken, és olyan eszközök igénybevételével, amelyek nem teszik lehetővé a normális versenyt az áruk és a szolgáltatások tekintetében (…), hatásában akadályozza a már meglévő verseny mértékének a fennmaradását vagy a növekedését.”[27] (A szerző fordítása.)

Az erőfölényben lévő vállalkozás különleges felelősséggel rendelkezik. A Michelin-ügyben a Bíróság megállapította, hogy egy erőfölényben lévő vállalkozást, arra tekintet nélkül, hogy erőfölénye milyen okokra vezethető vissza, különleges felelősség terheli, hogy magatartásával ne károsítsa a közös piacon lévő torzulásmentes versenyt.[28] Sőt, egy erőfölényben lévő vállalkozást különleges felelősség terhel a tekintetben is, hogy ne csökkentse tovább a piacon megmaradt verseny fokát, amely éppen jelenléte következtében esett vissza. Az AKZO-ügyben a Bizottság az erőfölényben lévő vállalkozás különleges felelőssége mellett – mint később az Irish Sugar-ügyben[29] is – azoknak a kis versenytársaknak a védelemhez való jogát is kimondta, amelyeket nem gyengébb hatékonyságuk vagy rosszabb teljesítményük, hanem a piaci hatalommal való visszaélés miatt szorít ki az érintett piacról egy erőfölényben lévő vállalkozás.

Az AKZO-ügyben a Bizottság ezt a különleges felelősséget és a kis versenytársaknak a védelemhez való jogát a következőképpen magyarázta: „[a Bizottság] nem tekinti a versenytársakon való felülkerekedés szándékát, még ha az egy erőfölényben lévő vállalkozásé is, jogellenesnek. Egy erőfölényben lévő vállalkozásnak joga van arra, hogy érdemei alapján versenyezzen. A Bizottság azt sem javasolja, hogy a nagy terjedelmű termelőknek valamiféle kötelezettsége legyen arra nézve, hogy a kisebb versenytársakkal vagy az újonnan piacra lépőkkel szemben az erőteljes versenytől tartózkodjanak. A hatékony verseny struktúrájának a fenntartása azonban megköveteli, hogy a kisebb versenyző védelmet kapjon az erőfölényben lévő vállalkozás olyan magatartásával szemben, amelynek a célja, hogy őt, nem a nagyobb hatékonyság előnye vagy a jobb teljesítmény, hanem a piaci hatalommal való visszaélés által, kizárja a piacról.”[30] (A szerző fordítása.)

A visszaélésszerűnek minősíthető tényállások két csoportba sorolhatók: kizsákmányoló (kifosztó) és kiszorító jellegű magatartások. Az első esetben a vállalkozás célja, hogy erőfölényével visszaélve minél nagyobb extraprofitot elérve kizsákmányolja a piac keresleti oldalát. Ez jellemzően versenyárat meghaladó monopolár alkalmazásával történhet. A kiszorító jellegű visszaélések célja a versenytársak kiszorítása, piaci pozíciójának gyengítése vagy a piacra lépés megakadályozása, vagyis a piaci hatalom megtartása, kiterjesztése vagy megszerzése. A két esetkör azonban látható módon szorosan összekapcsolódik: a kiszorító jellegű visszaélés célja olyan piaci hatalom elérése vagy stabilizálása, amelynek alapján a későbbiekben a piacon extraprofit szerezhető.

Az EKSz 82. cikkének példálózó felsorolása a) pontjában először a kizsákmányoló jellegű visszaéléseket említi: tilos tisztességtelen beszerzési vagy eladási árak, illetve egyéb tisztességtelen üzleti feltételek közvetlen vagy közvetett kikötése. Ugyanakkor a kizsákmányoló jellegű visszaélések elleni küzdelem távolról sem tekinthető az európai versenyjog sikertörténetének. Érdemes ebben a vonatkozásban kiemelni, hogy például az amerikai antitrösztjog csak a kiszorító jellegű visszaéléseket tiltja, míg a jogszerűen szerzett piaci hatalom kiaknázása elé nem gördít akadályokat. A közösségi versenyjog által tilalmazott kizsákmányoló jellegű visszaélések tipikus esetének tekinthető a túlzottan magas árak alkalmazása. Elvétve találunk azonban csak olyan ügyet, ahol a Bizottság túlzottan magas árakat megállapítani tudott volna úgy, hogy a határozat túlélje a bírósági felülvizsgálatot. Kristálytiszta túlzottan magas áras határozatot, amelyet az Európai Bíróság megerősített volna, pedig nem találunk. Ebből a szempontból a magyar versenyjog túlnőtt tanítómesterén: a túlzottan magas árak gyakorlata hazánkban, ebből a szempontból, sikeresebb, azonban csak egy fokkal (Nagy, 2002; Tóth, 2008).

A kiszorító jellegű visszaélések tárháza ezzel szemben kifogyhatatlan. Nézzünk erre néhány példát:

– Felfaló árazás: az erőfölényben lévő vállalkozás saját magának veszteséget okozóan alacsony árakat alkalmaz azzal a céllal, hogy ezzel versenytársait tönkretegye vagy kiszorítsa a piacról. Ha stratégiája sikerrel jár, piaci hatalmát megerősítve növelheti árait (Nagy, 2000; Nagy, 2001).

– Hozzáférés megtagadása (magyar versenyjogi terminológiával: szerződéskötéstől való indokolatlan elzárkózás): egy erőfölényben lévő vállalkozás nem tagadhatja meg valamely termék vagy szolgáltatás értékesítését egy vállalkozástól, ha ezzel az a célja, hogy piaci hatalmát kiterjessze egy kapcsolódó, származékos piacra. A doktrína alkalmazásának tipikus esete a következő. Adott két kapcsolódó tevékenység, amelyek mind egy-egy komponensét jelentik annak a termelési folyamatnak, amely végeredményeként az adott termék, illetve szolgáltatás eljut a fogyasztóhoz. Ez a két tevékenység egymást követi, az egyik a másik eredményére épül. Ezeket a piacokat nevezzük angol kifejezéssel up-stream és down-stream piacoknak vagy tevékenységeknek, attól függően, hogy a gazdasági termelés folyamának (stream) felsőbb (up) vagy alsóbb (down) szintjén találhatóak (Nagy, 2006; Nagy, 2007).

– A hozzáférés megtagadásának egy speciális esetét jelenti a nélkülözhetetlen eszközök tana: egy vállalkozás, amely olyan eszközöket ellenőriz, amelyek nélkülözhetetlenek ahhoz, hogy áruk vagy szolgáltatások más piacon megjelenjenek, visszaél erőfölényével, amennyiben objektíve igazolható indokok hiányában megtagadja ezekhez az eszközökhöz való hozzáférést (Nagy, 2006; Nagy, 2007).

– Árukapcsolás: egy erőfölényes vállalkozás úgy is kiterjesztheti egyik piacon lévő erőfölényét egy másik piacra, hogy a dominált és a dominálni kívánt termékeket együtt, összekapcsolva értékesíti. A fogyasztók mindkét terméket meg kívánják venni, az erőfölényes vállalkozás pedig „A” termék piacán szükségszerű szerződő partner. Mivel a vállalkozás „A” terméket csak „B” termékkel együtt értékesíti, a fogyasztók mindkét terméket ugyanattól a vállalkozástól szerzik be. Ezzel a „B” termék piacán fennálló konkurencia kiszorul a piacról.

– Diszkrimináció: az EKSz 82. cikke (1) bekezdésének d) pontja az erőfölénnyel való visszaélés egyik tipikus eseteként említi, ha egy domináns vállalkozás egyenértékű ügyletek esetén eltérő feltételeket alkalmaz az üzletfelekkel szemben és ezzel ez utóbbiaknak versenyhátrányt okoz (hátrányos versenyhelyzetbe kerülnek).

2.6. Fúziókontroll

A versenykorlátozások jogának elsődleges célja a piaci hatalom mint piaci kudarc kezelése. A fentiekben láttunk, hogy az EKSz 82. cikke nem magát a gazdasági erőfölényt, hanem csupán az azzal való visszaélést tiltja. Ugyanakkor a piaci dominancia, még a visszaélésekkel szembeni fellépés esetén is, alapvetően társadalmi károkat okozhat. Ráadásul, ha a versenyjog tilt bizonyos együttműködési módokat a kartelljogban, akkor nem engedheti meg, hogy ugyanezeket az együttműködéseket egy, a megállapodásnál szorosabb szervezeti formában, összefonódással megvalósítsák. Ezekből a megfontolásokból táplálkozik az antitrösztjog harmadik tematikus egysége: a fúziókontroll vagy más néven a vállalkozások szervezeti összefonódásának ellenőrzése.

A közösségi versenyjog, akárcsak a magyar, nem tiltja az erőfölény megszerzését belső növekedéssel. Nem vet fel versenyjogi problémákat, ha egy vállalkozás hatékonyságának köszönhetően egyre nagyobb piaci részesedésre tesz szert, míg nem piaci kapacitása eléri a gazdasági erőfölény szintjét. Ugyanakkor egy vállalkozás nem tehet szert erőfölényre azáltal, hogy egy másik vállalkozással összefonódik.

Az EKSz nem tartalmaz a fúziókontrollal kapcsolatos szabályokat, és ilyen normákat nagyon sokáig a másodlagos jogforrások között sem találhattunk. Az összefonódásokkal szembeni ellenőrzés szabályozásának hiánya komoly űrt jelentett a közösségi versenyjogban, mígnem 1989-ben a közösségi jogalkotó megalkotta az első fúziókontroll-rendeletet.[31] Bár az Európai Bíróság kimondta az EKSz 82. cikkének (erőfölénnyel való visszaélés) alkalmazhatóságát olyan esetekre, amikor egy erőfölényes vállalkozás piaci dominanciáját kiterjesztve felvásárol egy másik vállalkozást vagy vállalkozásrészt,[32] az összefonódás ellenőrzésének feltételeit az EKSz 82. cikke nem határozza meg, valamint ez utóbbi alapján a vállalkozások nem kérhetik a tranzakció előzetes autentikus értékelését. Az utólagos ellenőrzés pedig komoly bizonytalanságot és veszélyeket hordoz magában.

A hatályos fúziókontroll szabályokat a Tanács 139/2004/EK rendelete a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről[33] (továbbiakban: FKR) és a Bizottság 802/2004/EK rendelete a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 139/2004/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról[34] tartalmazza. Emellett a Bizottság jogi kötőerővel nem rendelkező közleményekben és iránymutatásokban értelmezi a vonatkozó rendelkezéseket és határozza meg az általa folytatott politika irányait.[35]

Az FKR hatálya az ún. közösségi dimenziójú összefonódásokra terjed ki.[36] Egy összefonódás akkor tekinthető közösségi léptékűnek, ha meghaladja az FKR 1. cikke (2) és (3) bekezdésében található forgalmi küszöböket. Egy összefonódás akkor közösségi léptékű, ha:

a) az összes érintett vállalkozás összevont teljes világméretű forgalma meghaladja az 5 milliárd eurót; és

b) az érintett vállalkozások közül legalább két vállalkozás mindegyikének teljes közösségi szintű forgalma meghaladja a 250 millió eurót, kivéve, ha az érintett vállalkozások mindegyike teljes közösségi szintű forgalmának több mint kétharmadát egy és ugyanazon tagállamban éri el.

Egy összefonódás, amely nem éri el az 1. cikk szerinti küszöbértékeket, közösségi léptékű, ha:

a) az összes érintett vállalkozás összevont teljes világméretű forgalma meghaladja a 2,5 milliárd eurót;

b) legalább három tagállam mindegyikében az összes érintett vállalkozás összevont teljes forgalma meghaladja a 100 millió eurót;

c) a b) pont alapján számításba vett legalább három tagállam mindegyikében legalább két érintett vállalkozás mindegyikének a teljes forgalma meghaladja a 25 millió eurót; és

d) legalább két érintett vállalkozás mindegyikének a teljes közösségi szintű forgalma meghaladja a 100 millió eurót, kivéve, ha az érintett vállalkozások mindegyike teljes közösségi szintű forgalmának több mint kétharmadát egy és ugyanazon tagállamban éri el.

Az FKR 3. cikke meghatározza az összefonódás fogalmát: röviden, minden olyan irányításváltozást eredményező tranzakció idesorolható, amelynek során megváltozik a piacon jelen lévő gazdasági egységek (vállalkozások) összetétele, struktúrája. Ezt a helyzetet az FKR tartós irányításváltozásként határozza meg.[37] A közösségi fúziókontroll mind a horizontális (versenytársak közötti), mind a vertikális (például gyártó-forgalmazó), mind pedig az ún. konglomerátum-összefonódásokra vonatkozik.

Az összefonódás alábbi főbb esetei különböztethetőek meg:

– Összeolvadás: „A” és „B” vállalkozás az újonnan létrejövő „C” vállalkozás entitást létrehozva egyesül.

– Beolvadás: „A” vállalkozás részévé válik „B” vállalkozásnak, ezzel pedig ez utóbbi önálló léte megszűnik.

– Részleges beolvadás: „A” vállalkozás valamely eleme (vállalkozásrész: egysége, üzletága, eszköze stb.) „B” vállalkozás irányítása alá kerül (vagyis annak részévé válik).

– Teljes funkciójú közös vállalat: egy önálló gazdasági egység összes funkcióját tartósan ellátó közös vállalat létrehozása is fúziónak minősül.[38] Amennyiben a felek által létrehozott közös vállalat nem képes ellátni egy önálló gazdasági egység összes funkcióját, akkor annak alapítása csak a kartelljogi szabályok alapján vizsgálandó.

A közösségi dimenziójú fúziókat a Bizottságnál be kell jelenteni engedélyezés céljából. Az összefonódások értékelésének szempontjait az FKR 2. cikke határozza meg. A tervezett összefonódás nem engedélyezhető, ha az a hatékony versenyt jelentősen akadályozná. Ennek tipikus esete, amikor a fúzió erőfölényt hoz létre vagy erősít meg a közös piacon vagy annak egy jelentős részén. Az erőfölény létrehozása vagy megerősítése azonban, a fenti megfogalmazásból is következően, a hatékony verseny jelentős akadályozásának csak egyik, bár kétségtelenül legfontosabb esete. Ugyanakkor egy fúzió erőfölény hiányában is ilyen hatást fejthet ki, többek között, oligopólium létrehozásával.

A hatékony verseny jelentős akadályozása hiányában az összefonódást engedélyezni kell.[39] Az értékelés során a Bizottság ún. prospektív elemzést végez: a jövőre vonatkozóan megbecsüli a fúzió várható hatását a versenyfolyamatokra. Ez az elemzés kétségtelenül tartalmaz spekulatív elemeket, hiszen ilyenkor a Bizottságnak figyelembe kell vennie a kereslet várható reagálását vagy a technológia várható változásait.[40]

Az értékelés elvégzése során a Bizottságnak az alábbi tényezőket kell figyelembe vennie:[41]

a) a közös piacon belül a hatékony verseny fenntartásának és továbbfejlesztésének szükségességét, tekintettel többek között valamennyi érintett piac szerkezetére és a Közösségen belüli, illetve azon kívüli vállalkozások által támasztott tényleges vagy potenciális versenyre;

b) az érintett vállalkozások piaci helyzetét, valamint gazdasági és pénzügyi erejét, a szállítók és felhasználók számára nyitva álló választási lehetőségeket, hozzáférésüket a készletekhez és piacokhoz, a piacra lépés bármilyen jogi vagy más akadályát, az érintett áruk és szolgáltatások iránti kereslet-kínálat alakulását, a közbenső és végső fogyasztók érdekeit, valamint a műszaki és gazdasági fejlődés fejleményeit, feltéve hogy ez a fogyasztók számára előnyös, és nem akadályozza a versenyt.

A fúzió egy speciális esetét jelentik a közös vállalatok. Csak a teljes funkciójú közös vállalat létrehozása változtatja meg a piaci szereplők struktúráját, így csak ez minősül az FKR értelmében vett összefonódásnak. A teljes funkcióval nem rendelkező közös vállalatokat a kartelljogi szabályok szerint kell értékelni (EKSz 81. cikk). Ugyanakkor a teljes funkciójú közös vállalatnak is lehetnek kartelljogilag releváns implikációi, ezért az FKR 2. cikkének (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „amennyiben a közös vállalat (…) összefonódást jelentő létrehozásának célja és hatása a függetlennek megmaradó vállalkozások versenymagatartásának egyeztetése, az ilyen egyeztetést (…) [az EKSz 81. cikkének] kritériumai szerint kell értékelni annak megállapítása céljából, hogy a művelet a közös piaccal összeegyeztethető-e.”[42]

3. Általános gazdasági érdekű szolgáltatások

Az ún. általános gazdasági érdekű szolgáltatásokkal kapcsolatos politika kiindulópontját az EKSz 86. (EUMSz 106.) cikke jelenti.

86. cikk

(1) A közvállalkozások és az olyan vállalkozások esetében, amelyeknek a tagállamok különleges vagy kizárólagos jogokat biztosítanak, a tagállamok nem hozhatnak és nem tarthatnak fenn az e szerződéssel, különösen az annak 12. és 81–89. cikkében foglalt szabályokkal ellentétes intézkedéseket.

(2) Az általános gazdasági érdekű szolgáltatások működtetésével megbízott vagy a jövedelemtermelő monopólium jellegű vállalkozások olyan mértékben tartoznak e szerződés szabályai, különösen a versenyszabályok hatálya alá, amennyiben ezek alkalmazása sem jogilag, sem ténylegesen nem akadályozza a rájuk bízott sajátos feladatok végrehajtását. A kereskedelem fejlődését ez nem befolyásolhatja olyan mértékben, amely ellentétes a Közösség érdekeivel.

(3) A Bizottság biztosítja e cikk rendelkezéseinek alkalmazását, és szükség esetén megfelelő irányelveket vagy határozatokat intéz a tagállamokhoz.

Az EKSz kiinduló tétele, hogy a közösségi versenyszabályok minden vállalkozásra vonatkoznak, függetlenül attól, hogy állami tulajdonban vannak-e (közvállalatok) vagy valamilyen különleges tevékenysége végeznek. Ugyanakkor eltérést enged ettől az EKSz 86. cikkének (2) bekezdése: általános gazdasági érdekű szolgáltatások és jövedelemtermelő monopóliumok (például szerencsejátékkal kapcsolatos kizárólagos állami jogok) esetén bizonyos mértékig félretehetőek a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok.

Az EKSz nem határozza meg az általános gazdasági érdekű szolgáltatás fogalmát, azonban a másodlagos jog, a bizottsági közlemények és a bírósági gyakorlat alapján kialakult közösségi jogi terminológiában ez magában foglal minden olyan szolgáltatást, amely gazdasági természetű, és amelyet valamelyik tagállam vagy a Közösség közszolgáltatási kötelezettségnek vet alá tekintettel arra, hogy az általános érdekű.[43] A közszolgáltatási kötelezettség a szolgáltatás nyújtásának elsősorban olyan jellemzőit foglalja magában, amelyek piaci körülmények között, vagyis gazdasági verseny eredményeként nem valósulnának meg. Más szóval: amennyiben a közérdek (általános társadalmi érdek, az állami funkció megvalósítása) indokolja, az állam a piac versenymechanizmusát korlátozhatja, vagy kizárhatja, tekintettel arra, hogy a hatékony verseny nem képes nyújtani a társadalmilag elvárt eredményt. Így például, ha a mindenki általi hozzáférhetőség és az elérhető ár követelménye bizonyos üzletágakban nem valósulna meg (a szolgáltatás nem mindenki számára hozzáférhető, a versenyár magasabb, mint az elérhető ár stb.), az állam beavatkozhat az elérhető ár követelményének biztosítása érdekében. Az általános hozzáférhetőséget és az elérhető árat ilyenkor közszolgáltatási kötelezettségek előírásával biztosítja, mindez azonban korlátozhatja vagy kizárhatja a versenyt. Az általános gazdasági érdekű szolgáltatások jellemző példái a hálózatos iparágak (elektronikus hírközlés, villamos energia, földgáz, vasút vagy vízgazdálkodás). Emellett azonban idetartoznak olyan szolgáltatások is, mint a szemétszállítás és -elhelyezés, közszolgálati média (televízió, rádió), valamint bizonyos esetekben idetartozhat az egészségügy és az egészségbiztosítás is.[44]

Az általános gazdasági érdekű szolgáltatás tartalma mindig csak konkrét szolgáltatás vonatkozásában határozható meg kimerítően, azonban ennek a fogalomnak a közös magvát, illetve jellemzően előforduló elemeit általánosságban is le lehet írni. Az általános érdekű szolgáltatások vonatkozásában a tagállamok tág mérlegelési jogkörrel rendelkeznek. Az EKSz szabályai, így a belső piac, valamint a verseny normái, és az általános érdekű szolgáltatás viszonyát alapvetően három elv szabályozza:

– a semlegesség az állami és a magántulajdont illetően,

– a tagállamok alig korlátozott diszkréciója az általános érdekű szolgáltatások meghatározására, amelyet csak nyilvánvaló hiba vagy visszaélés esetén lehet korlátozni, és

– az arányosság.[45]

A Bizottság nem tesz különbséget aközött, hogy az általános gazdasági érdekű szolgáltatást nyújtó vállalkozás állami vagy magántulajdonban van: a közösségi jog ebben a tekintetben nem követel meg privatizációt.[46]

Alapvetően a tagállamok feladata meghatározni, hogy mi minősül általános érdekű szolgáltatásnak és mi nem. A közösségi jogi korlátja ennek a mérlegelésnek nagyon szűk, csak azokra az esetekre terjed ki, amikor az adott szolgáltatás nyilvánvalóan nem tekinthető általános érdekűnek.[47] Ez az állami döntés nagymértékben függ az adott tagállam társadalmi, kulturális, területi és történeti jellemzőitől. Ezekbe a tagállami partikularitásokba sem a közösségi jog, sem pedig a Bizottság nem kíván beavatkozni, tiszteletben tartva az egyes tagállamok különböző tradícióit és igényeit. Pontosan ez a sokszínűség az oka annak, hogy egyelőre nem lehet az általános érdekű szolgáltatásokat még egy keretirányelv absztraktságával sem szabályozni, hanem csak az egyes szektorok vonatkozásában lehet vizsgálni, hogy mit is jelent az általános érdekű szolgáltatás, és csak nagyon kevés horizontális vetületű megállapítást lehet tenni ebben a vonatkozásban.[48]

Mindazonáltal, a közszolgáltatási kötelezettségeket világosan meg kell határozni és egy kifejezett közjogi aktussal kell az adott alanyra ruházni, ami magában foglalja a különböző, állam által kötött szerződéseket is.[49] Bár a tagállamok szerepe az általános érdekű szolgáltatások meghatározásában elsődleges, a tagállamok és a Közösség közös felelősséggel rendelkezik az általános gazdasági érdekű szolgáltatások előmozdítása terén. Az EKSz 16. cikke értelmében mind a tagállamoknak, mind pedig a Közösségnek a saját kompetenciáik gyakorlása során érvényesíteniük kell az általános érdekű szolgáltatás szempontjait.[50]

Az arányosság a fenti rendszerben nem jelent mást, mint hogy a belső piac és a versenyjog szabályainak korlátozása nem mehet túl azon a mértéken, ami az elfogadott cél, az általános érdekű szolgáltatás céljából szükséges.[51] A közösségi jog tehát nem az általános érdekű szolgáltatást méri össze a szabályozás által okozott versenykorlátozással, hiszen az általános érdekű szolgáltatás értékének felmérésére és más értékekkel való összemérésére nem rendelkezik kompetenciával. Amit a közösségi jog szabályoz az az, hogy az általános gazdasági érdekű szolgáltatás érdekében tett korlátozások szükségesek-e a cél elérése érdekében, van-e hozzájuk képest kevésbé piac- és versenykorlátozó intézkedés, amely ugyanúgy biztosítja az általános érdekű szolgáltatás szempontjait.

Az általános gazdasági érdekű szolgáltatás tárgykörén belül az egyik legfontosabb fogalom az egyetemes szolgáltatás koncepciója. Az egyetemes szolgáltatás azt a követelményt testesíti meg, hogy bizonyos szolgáltatásokat a tagállam területén az összes fogyasztó számára hozzáférhetővé kell tenni, meghatározott minőségben, területi elhelyezkedéstől függetlenül és elérhető áron.[52] Az egyetemes szolgáltatás a fogyasztók nézőpontjából közelíti meg a kérdést,[53] egyfajta alapigényként meghatározva azt: minden polgárnak joga van az emberhez méltó életkörülményekhez, és ezért méltányolható igény a részéről, hogy bizonyos szolgáltatások területi elhelyezkedésre tekintet nélkül mindenki számára univerzálisan (egyetemesen) hozzáférhetőek legyenek. Az egyetemes szolgáltatás, annak színvonala és ára, a fogyasztók igényei és szükségletei az állampolgárokat egyenlően megillető alapigények szempontjából kerülnek meghatározásra. Ennek során nem veszik figyelembe az egyes fogyasztói csoportok vagy területek számára nyújtott szolgáltatások eltérő költségeit. Az egyetemes szolgáltatás koncepciójának lényege tehát, hogy az adott szolgáltatásnak mindenki számára hozzáférhetőnek kell lennie, elérhető áron és megfelelő minőségben.

4. Liberalizációs versenyjog

A közösségi versenypolitika egyik sajátos és izgalmas terülte az ún. liberalizációs versenyjog, ami gyakorlatilag a korábban állami monopólium körébe tartozó területek piac előtti megnyitásának szabályanyagát jelenti. Tekintettel a terület szerteágazó és terjedelmes szabályozására, a jelen keretek között csak a liberalizációs versenypolitika legfontosabb fogalmainak vázlatos bemutatására vállalkozhatunk. A piacnyitással jellemzően érintett iparágak a következők: elektronikus hírközlés, posta, villamos energia, földgáz, vasút.

Ezek a szabályok, egyrészt, a piacnyitás állami-engedélyezési akadályait szüntetik meg, vagyis megteremtik a piacra lépés jogi lehetőségét. Itt kell kiemelni, hogy a liberalizáció nem egyenlő a privatizációval. A közösségi jog nem követeli meg az állami tulajdon elidegenítését, „magánosítását” (privatizáció), ugyanakkor bizonyos szektorokban előírja a piac megnyitását, „felszabadítását” (liberalizáció). Másrészt, a liberalizációs versenyjog tartalmaz piacszabályozási rendelkezéseket, amelyek a verseny kialakulásának és fenntartásának akadályait hivatottak kezelni. Ezek a szabályok tehát a gazdasági vagy tényleges akadályok leküzdését hivatottak biztosítani.

A piaci verseny előtt újonnan megnyitott iparágakra ugyanis jellemzőek az ún. szűk keresztmetszetek, amelyekhez a hozzáférés nélkülözhetetlen a piacon való megjelenés érdekében. A liberalizációs versenyjog egyik célja ezekhez a szűk keresztmetszetekhez való hozzáférés ésszerű feltételeinek megteremtése.

A szabályozott piacokon ugyancsak felmerül az elválasztás (unbundling) követelménye: a vertikálisan integrált vállalkozások esetén, a hozzáférési jogok és kötelezettség előírása ellenére, fennáll a veszélye a versenykorlátozó stratégiának. Az átláthatóság érdekében előírható számviteli szétválasztás, amelynek célja az egyes tevékenységek költségeinek látható elválasztása; csak így lehet ugyanis kiszámítani az adott tevékenység végzésével kapcsolatban ténylegesen felmerülő költségeket, ami például az árszabályozás szempontjából nélkülözhetetlen. Ennél erőteljesebb az ún. funkcionális szétválasztás, amely az egyes tevékenységek számviteli szétválasztása mellett azok igazgatásával kapcsolatban is meghatároz ilyen kötelezettségeket, biztosítandó az adott tevékenység függetlenségét. A következő lépés a jogi vagy szerkezeti (strukturális) szétválasztás, amelynek értelmében az adott tevékenységet egy leányvállalatba szervezi ki a vállalkozás, ezáltal is biztosítva az átláthatóságot és a független működést. A szétválasztás legszélsőségesebb esete a tulajdonosi szétválasztás: ha a különböző tevékenységeket végző vállalkozásoknak különböző tulajdonosai vannak, a színfalak mögötti összejátszás esélye csökken.

Ugyancsak a piacszabályozás egyik érdekes jelensége az ún. jelentős piaci erő szabályozása. Ennek értelmében a tagállami iparági hatóság, piacelemzést követően, többletkötelezettségeket írhat elő a jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozásokkal szemben. Ez a koncepció valamelyest hasonlít az erőfölénnyel való visszaéléshez, ugyanakkor mivel ún. előzetes (ex ante) rendszerben működik, világos helyzetet teremt a piacon: előre megmondja egyes vállalkozásoknak, hogy milyen kötelezettségek terhelik őket (ők a jelentős piaci erővel rendelkező entitások), illetve előre biztosítja az újonnan piacra lépőket arról, hogy milyen versenyfeltételekre számíthatnak. A jelentős piaci erő szabályozása egy aszimmetrikus és hangsúlyozottan átmeneti szabályozási rendszer, amely a piac többi résztvevőjéhez képest állapít meg többletkötelezettségeket a jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozások számára. A szabályozás átmeneti jellege abból ered, hogy csak a verseny kialakulásáig van rá szükség, ha a piacon hatásos verseny működik, a szabályozás visszavonulhat (sunset regulation).

A liberalizációs joganyag harmadik fontos elemét a korábbi közszolgáltatási kötelezettségek továbbélése jelenti, amelyeket leginkább az egyetemes szolgáltatás koncepciója képvisel a versenypiacon.[54]

5. Állami támogatások

Az állami támogatások közösségi versenyszabályozásának jogalapját az EKSz 87–89. cikkei (EUMsz 107–109. cikkei) jelentik, amelyek részint meghatározzák az állami támogatás fogalmát és az azzal kapcsolatos tilalom fő szabályát, meghatároznak három esetkört, amelyre az állami támogatásokkal kapcsolatos tilalom nem vonatkozik, valamint jogalkotási felhatalmazást adnak a Tanácsnak végrehajtási jogszabályok elfogadására; ezt a hatáskört a Tanács nagyrészt a Bizottságra delegálta. Ennek alapján kerültek elfogadásra az ún. csoportmentességi rendeletek, amelyek bár az EKSz-ben található kivételek konkretizálásának tekinthetők, a kivételek negyedik csoportját képezik.

5.1. A tilalom fő szabálya

Az EKSz 87. cikkének (1) bekezdése a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánít minden olyan, a tagállamok által vagy tagállami forrásból bármilyen formában nyújtott támogatást, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet. Az állami támogatásokkal kapcsolatos tilalom elemei tehát a következők:

– támogatás (előny),

– közpénzekből való folyósítás,

– szelektivitás (bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése),

– verseny tényleges vagy potenciális torzítása,

– tagállamközi kereskedelem érintettsége.

A támogatás fogalmát a joggyakorlat kiterjesztően értelmezi, gyakorlatilag ebbe a körbe tartozik minden gazdaságilag értékelhető előny. A közvetlen támogatások mellett idetartoznak:

– infrastruktúra használatának biztosítása kedvező feltételekkel,

– állami vállalatokon keresztül a piacinál alacsonyabb áron eladott, vagy a piacinál magasabb áron vásárolt termék;

– kedvezményes feltételekkel (például alacsonyabb kamattal) nyújtott kölcsönök, hitelgaranciák,

– állami felvásárlások (piaci orientációjú befektető mércéje);

– alacsonyabb adók, adókedvezmények.

A támogatás akkor tartozik az EKSz 87. cikke (1) bekezdésének alkalmazási körébe, ha azt állami forrásból biztosítják, függetlenül attól, hogy azt a tagállam közvetlenül vagy közvetve nyújtja. Ha a támogatás közvetlenül vagy közvetve az állami költségvetést terheli, akkor már teljesül a közpénzekből történő folyósítás feltétele. Ha azonban az előny a költségvetést nem terheli, hanem csak a fogyasztót, például hatóságilag megállapított minimális árak esetén, akkor ez a feltétel nem teljesül. A támogatás hatását kell a vizsgálat középpontjába helyezni, és nem az a lényeg, hogy milyen státusza van a támogatást elosztó vagy adminisztráló intézménynek.

A joggyakorlat sajnálatos módon még nem alakított ki egyértelmű mércét a szelektivitás megítélésével kapcsolatban. Annyi bizonyos, hogy az általános gazdaságélénkítő intézkedések nem tartoznak ebbe a körbe.

Bár az EKSz 87. cikkének (1) bekezdése csak azokra a támogatásokra vonatkozik, amelyek érintik a tagállamközi kereskedelmet, ez utóbbi feltételt a gyakorlat tágan értelezi. Az Altmark-ügyben az Európai Bíróság megállapította, hogy a szolgáltatás helyi vagy regionális jellege egyáltalán nem zárja ki a tagállamközi kereskedelem érintettségének a fennállását.[55] A tagállamközi kereskedelem érintettségére vonatkozó feltétel teljesülésével kapcsolatban konkrét iránymutatást tartalmaz a Bizottság rendelete az ún. csekély jelentőségű (de minimis) támogatásokról.[56] Ez utóbbi értelmében, a rendeletben megállapított feltételeknek megfelelő támogatások csekély jelentőségűnek minősülnek, és azokat úgy kell tekinteni, hogy nem teljesítik az EKSz 87. cikkének (1) bekezdésében meghatározott szempontokat, és ezért nem áll fenn velük kapcsolatban bejelentési kötelezettség sem.[57]

5.2. Kivételek

Az állami támogatásokra vonatkozó tilalom alól az EKSz 87. cikkének (2) és (3) bekezdése, valamint 88. cikkének (2) bekezdése kivételeket határoz meg. Mivel azonban ezek az egyedi megítélést igénylő mentességek számos bizonytalansági tényezőtől terhesek, a jogbiztonság előmozdítása érdekében az EKSz 89. cikke, többek között, lehetővé teszi csoportmentességi rendeletek kibocsátását, amelyek konkrétan meghatározzák a mentesség feltételeit, és felmentik a tagállamokat a vonatkozó bejelentési kötelezettség alól.

5.2.1. Az EKSz által megállapított kivételek

Az EKSz az állami támogatásokkal kapcsolatos kivételek három csoportját határozza meg: automatikus kivételek, jogalkalmazói mérlegeléstől függő kivételek és politikai döntéstől függő kivételek.

Automatikus kivételek:

Az EKSz 87. cikkének (2) bekezdése a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítja:

a) a magánszemély fogyasztóknak nyújtott szociális jellegű támogatást, feltéve, hogy azt a termék származásán alapuló megkülönböztetés nélkül nyújtják;

b) a természeti csapások vagy más rendkívüli események által okozott károk helyreállítására nyújtott támogatást;

c) a Németországi Szövetségi Köztársaság Németország felosztása által érintett egyes területei gazdaságának nyújtott támogatást, amennyiben a támogatásra a felosztásból eredő gazdasági hátrányok ellensúlyozásához szükség van.[58]

A fentiekre az állami támogatásokkal kapcsolatos tilalom nem vonatkozik, bár annak megítélése kétségtelenül mérlegelést igénylő kérdés, hogy vajon az adott megállapodás kimeríti-e valamelyik kivételi kategória feltételeit. Ebben a körben kell megemlíteni az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokat, amelyekre az EKSz 86. cikkének (2) bekezdése értelmében csak olyan mértékben vonatkoznak az EKSz szabályai, különösen a versenyszabályok, amennyiben ezek alkalmazása sem jogilag, sem ténylegesen nem akadályozza a rájuk bízott sajátos feladatok végrehajtását.

Jogalkalmazói mérlegeléstől függő kivételek:

Az EKSz 87. cikkének (3) bekezdése értelmében a közös piaccal összeegyeztethetőnek tekinthető:

a) az olyan térségek gazdasági fejlődésének előmozdítására nyújtott támogatás, ahol rendkívül alacsony az életszínvonal vagy jelentős az alulfoglalkoztatottság;

b) valamely közös európai érdeket szolgáló fontos projekt megvalósításának előmozdítására vagy egy tagállam gazdaságában bekövetkezett komoly zavar megszüntetésére nyújtott támogatás;

c) az egyes gazdasági tevékenységek vagy gazdasági területek fejlődését előmozdító támogatás, amennyiben az ilyen támogatás nem befolyásolja hátrányosan a kereskedelmi feltételeket a közös érdekkel ellentétes mértékben;

d) a kultúrát és a kulturális örökség megőrzését előmozdító támogatás, ha az a Közösségen belüli kereskedelmi és versenyfeltételeket nem befolyásolja a közös érdekkel ellentétes mértékben;

e) a támogatás olyan egyéb fajtái, amelyeket a Tanács a Bizottság javaslata alapján, minősített többséggel hozott határozatával határoz meg.

Politikai döntéstől függő kivételekre biztosít lehetőséget az EKSz 88. cikke (2) bekezdésének 3. albekezdése, amely feljogosítja a Tanácsot arra, hogy kivételes esetekben felmentést adjon az állami támogatásokkal kapcsolatos tilalom alól olyankor is, ha a mentesítés feltételei nem állnak fenn. „Valamely tagállam kérelmére a Tanács egyhangúlag úgy határozhat, hogy a tagállam által nyújtott vagy nyújtani kívánt támogatást – a 87. cikk rendelkezéseitől vagy a 89. cikk alapján elfogadott rendeletektől eltérve – a közös piaccal összeegyeztethetőnek kell tekinteni, ha az ilyen határozatot rendkívüli körülmények indokolják. Ha a Bizottság e támogatást illetően már megindította az e bekezdés első albekezdésében említett eljárást, a kérelem tagállam általi benyújtása a Tanácshoz a Tanács álláspontjának kinyilvánításáig az eljárás felfüggesztését eredményezi. Ha azonban a Tanács a kérelem benyújtásától számított három hónapon belül nem nyilatkozik, az ügyben a Bizottság határoz.”

5.2.2. Csoportmentesség

Az EKSz 89. cikke felhatalmazást tartalmaz az állami támogatásokkal kapcsolatos rendelkezések végrehajtására vonatkozó rendeletek kibocsátására. Ennek értelmében „a Tanács a Bizottság javaslata alapján és az Európai Parlamenttel folytatott konzultációt követően minősített többséggel megfelelő rendeleteket alkothat a 87. és 88. cikk alkalmazására, és meghatározhatja különösen a 88. cikk (3) bekezdésének alkalmazási feltételeit, valamint az ez alól az eljárás alól mentesülő támogatási fajtákat.”

A Tanács a csoportmentességi rendeletek kibocsátására vonatkozó jogalkotási hatáskört nagyrészt a Bizottságra ruházta az Európai Közösséget létrehozó szerződés 92. és 93. cikkének[59] a horizontális állami támogatások bizonyos fajtáira történő alkalmazásáról szóló 994/98/EK tanácsi rendelettel.[60] Ennek alapján a Bizottság csoportmentességi rendeletekben határoz meg olyan támogatási kategóriákat, amelyek a közös piaccal összeegyeztethetők. A csoportmentesség körébe eső támogatások automatikusan mentesülnek az állami támogatásokkal kapcsolatos tilalom alól, és nem kell őket bejelenteni sem.

5.3. Eljárás

Amennyiben egy új támogatás teljesíti az általános tilalom feltételeit – EKSz 87. cikk (1) bekezdése –, és nem részesül valamely csoportmentességi rendelet menedékében, akkor azt előzetesem be kell jelenteni a Bizottságnak.[61] A bejelentési kötelezettség alá eső támogatás annak bizottsági engedélyezéséig vagy a Bizottság számára megállapított határozathozatali határidő eredménytelen leteltéig nem léptethető életbe,[62] kivéve természetesen azt a kivételes esetet, ha a Tanács a támogatást politikai okokból engedélyezte.

A közösségi jog szigorú rendelkezéseket tartalmaz arra az esetre, ha valamely tagállam jogellenesen nyújt támogatást: az ezzel kapcsolatos visszatérítési kötelezettség a kedvezményezettet is sújtja. Jogellenes támogatás esetén az érintett tagállamnak gondoskodnia kell a támogatásnak a kedvezményezettől való visszavételéről.[63] A jogellenesen nyújtott támogatás után a Bizottság által meghatározott mértékű kamatot is fizetni kell.[64] A visszatérítési kötelezettség elévülésének határideje 10 év, vagyis a Bizottság ennek lejárta előtt tehet intézkedéseket.[65]

Felhasznált irodalom

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról (Tpvt.) CD Jogtár

Európai Bizottság (1997): A Bizottság közleménye a közösségi versenyjog alkalmazásában az érintett piac meghatározásáról. HL C 372, 1997.12.09., 5–13. o.

Európai Bizottság (1999): A Bizottság 2790/1999/EK rendelete (1999. december 22.) a Szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a vertikális megállapodások és összehangolt magatartások csoportjaira történő alkalmazásáról. HL L 336, 1999.12.29., 21–25. o.

Európai Bizottság (2000a): A Bizottság 2658/2000/EK rendelete a Szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a szakosítási megállapodások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról. HL L 304, 2000.12.05., 3–6. o.

Európai Bizottság (2000b): A Bizottság 2659/2000/EK rendelete a Szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a kutatási és fejlesztési megállapodások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról. HL L 304, 2000.12.05. 7–12. o.

Európai Bizottság (2001): A Bizottság közleménye a 4064/89/EGK tanácsi rendelet és a 447/98/EK bizottsági rendelet alapján elfogadható jogorvoslati lehetőségekről. HL C 68, 2001.03.02., 3–11. o.

Európai Bizottság (2002): A Bizottság 1400/2002/EK rendelete (2002. július 31.) a Szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a gépjármű-ágazatbeli vertikális megállapodások és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról. HL L 203, 2002.08.01., 30–41. o.

Európai Bizottság (2004a): A Bizottság 772/2004/EK rendelete (2004. április 7.) a Szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a technológiaátadási megállapodások csoportjaira történő alkalmazásáról. HL L 123, 2004.04.27., 11–17. o.

Európai Bizottság (2004b): A Bizottság 802/2004/EK rendelete a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 139/2004/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról. HL L 133, 2004.04.30., 1–39. o.

Európai Bizottság (2004c): A Bizottság Közleménye a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 139/2004/EK tanácsi rendelet szerinti egységes jogalkalmazásról. HL-ban még nem került publikálásra.

Európai Bizottság (2004d): Iránymutatás a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló tanácsi rendelet szerint a horizontális összefonódások értékeléséről. HL C 31, 2004.02.05., 5–18. o.

Európai Bizottság (2005a): Bizottsági közlemény az EK Szerződés 81. és 82. cikke, az EGT-megállapodás 53., 54. és 57. cikke, valamint a 139/2004/EK tanácsi rendelet alapján folytatott eljárásokban a Bizottság aktájába való betekintés szabályairól. HL C 325, 2005.12.22., 7–15. o.

Európai Bizottság (2005b): Bizottsági közlemény-tervezet az összefonódási ügyek áttételéről. HL C 56, 2005.03.05., 2–23. o.

Európai Bizottság (2005c): A Bizottság közleménye a 139/2004/EK tanácsi rendelet szerinti egyes összefonódások kezelésére vonatkozó egyszerűsített eljárásról. HL C 56, 2005.03.05., 32–35. o.

Európai Bizottság (2005d): A Bizottság közleménye az EK Szerződés 81. és 82. cikke, az EGT-megállapodás 53., 54. és 57. cikke, valamint a 139/2004/EK tanácsi rendelet alapján folytatott eljárásokban a Bizottság aktájába való betekintés szabályairól. HL C 325, 2005.12.22., 7–15. o.

Európai Bizottság (2005e): A Bizottság közleménye az összefonódásokhoz közvetlenül kapcsolódó és azokhoz szükséges korlátozásokról. HL C 56, 2005.03.05., 24–31. o.

Európai Bizottság (2006a): A Bizottság 1628/2006/EK rendelete a Szerződés 87. és 88. cikkének a nemzeti regionális beruházási támogatásokra való alkalmazásáról. HL L 302, 2006.11.01. 29–40. o.

Európai Bizottság (2006b): A Bizottság 1857/2006/EK rendelete a Szerződés 87. és 88. cikkének a mezőgazdasági termékek előállításával foglalkozó kis- és középvállalkozásoknak nyújtott állami támogatásokra történő alkalmazásáról és a 70/2001/EK rendelet módosításáról. HL L 358, 2006.12.16. 3–21. o.

Európai Bizottság (2006c): A Bizottság 1998/2006/EK rendelete a Szerződés 87. és 88. cikkének a de minimis támogatásokra való alkalmazásáról. HL L 379, 2006.12.28. 5–10. o.

Európai Parlament – Tanács (2005): Az Európai Parlament és a Tanács 2005/29/EK irányelve a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról („Irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról”). HL L 149., 2005.06.11., 22–39. o.

Európai Közösségek Tanácsa (1989): A Tanács 4064/89/EGK rendelete a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről. HL L 395, 1989.12.30., 1–12. o.

Európai Unió Tanácsa (1998): Az Európai Közösséget létrehozó szerződés 92. és 93. cikkének a horizontális állami támogatások bizonyos fajtáira történő alkalmazásáról szóló 994/98/EK tanácsi rendelettel. HL L 142, 1998.05.14. 1–4. o.

Európai Unió Tanácsa (1999): A Tanács 659/1999/EK rendelete az EK-Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról. HL L 83, 1999.03.27. 1–9. o.

Európai Unió Tanácsa (2002): A Tanács 1407/2002/EK rendelete a szénipar részére nyújtott állami támogatásról. HL L 205, 2002.08.02. 1–8. o.

Európai Unió Tanácsa (2003a): A Tanács 1534/91/EGK rendelete (1991. május 31.) a Szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a biztosítási szektorbeli megállapodások, döntések és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról. HL L 143, 1991.06.07., 1–3. o. Módosította: a Tanács 1/2003/EK rendelete a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról. HL L 1, 2003.01.04., 1–25. o.

Európai Unió Tanácsa (2003b): A Tanács 2821/71/EGK rendelete (1971. december 20.) a Szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a megállapodások, döntések és összehangolt magatartások csoportjaira történő alkalmazásáról. HL L 285, 1971.12.29., 46–48. o. Módosította: a Tanács 1/2003/EK rendelete a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról. HL L 1, 2003.01.04., 1–25. o.

Európai Unió Tanácsa (2003c): A Tanács 19/65/EGK rendelete a Szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a megállapodások és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról. HL 36, 1965.03.06., 533–535. o. Módosította: a Tanács 1215/1999/EK rendelete a Szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a megállapodások és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról szóló 19/65/EGK rendelet módosításáról. HL L 148, 1999.06.15., 1–4. o.; a Tanács 1/2003/EK rendelete a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról. HL L 1, 2003.01.04., 1–25. o.

Európai Unió Tanácsa (2003d): A Tanács 479/92/EGK rendelete a Szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a vonalhajózási társaságok (konzorciumok) között létrejött megállapodások, döntések és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról. HL L 55, 1992.02.29., 3–5. o. Módosította: a Tanács 1/2003/EK rendelete a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról. HL L 1, 2003.01.04., 1–25. o.

Európai Unió Tanácsa (2004): A Tanács 139/2004/EK rendelete a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről (FKR). HL L 24 , 2004.01.29., 1–22. o.

European Commission (2000): Communication on Services of General Interest in Europe, COM/2000/0580 final. Brussels

European Commission (2003): Green Paper on Services of General Interest, COM(2003) 270 final. Brussels

European Commission (2004): Guidelines on the assessment of non-horizontal mergers under the Council Regulation on the control of concentrations between undertakings. HL-ban még nem került publikálásra.

Korah, V. (2007): An introductory guide to EC competition law and practice. Hart Publishing, Oxford – Portland (Oregon)

Nagy Cs. I. (2000): Felfaló árazás Magyarországon és az Európai Unióban. Versenyfelügyeleti Értesítő, 8, 394–414. o.

Nagy Cs. I. (2001): Predatory pricing in Hungary and in the Community law. The perspectives of the legal approximation process in Central and Eastern Europe. István Bibó College of Law. Budapest

Nagy Cs. I. (2002a): Túlzottan magas árak megítélése a magyar versenyjogban. Collega, 4, 38–47. o.

Nagy Cs. I. (2002b): A felfaló ár megítélése a magyar versenyjogban. Collega, 3, 6–13. o.

Nagy Cs. I. (2007): Refusal to deal and the doctrine of essential facilities in US and EC competition law. A comparative perspective and a proposal for an analytical framework. European Law Review, 5, 664–685. o.

Nagy Cs. I. (2008): Kartelljogi kézikönyv. HVG-Orac, Budapest

Ritter, L.–Braun, W. D. (2005): European competition law: a practitioner’s guide. Kluwer Law International, Hága

Tóth A. (2008): A Gazdasági Versenyhivatal túlzó ár megállapításával kapcsolatos gyakorlata. Gazdaság és Jog, 6, 3–8. o.

Tóth T. (2008): Az Európai Unió versenyjoga. Complex. Budapest

Vörös I. (2001): A versenyjog kialakulása és fejlődéstörténete a nemzetközi gyakorlatban. Versenyjog. HVG-Orac, Budapest

Whish, Richard (2003): Competition law. Butterworths, London

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.