KERTÉSZ     BALÁZS     MONTANUS

Berzenke és a csepűrágók

A Mesetárs sorozat eddig megjelent kötete: Talán az elefánt

KERTÉSZ     BALÁZS     MONTANUS

Berzenke és a csepűrágók

ISBN 978 963 05 8846 1

Kiadja az Akadémiai Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.

www.akadémiaikiadó.hu

www.mesetárs.hu

Első kiadás: 2010

© Kertész Balázs Montanus; Akadémiai Kiadó; Loch Csilla (illusztrációk) 2010

A jelen kiadás Kertész Balázs 1987-ben megjelent művéből készült.

A kiadásért felelős: Az Akadémiai Kiadó igazgatója

A kiadványért felelős: CSÁBI SZILVIA

A kiadványt gondozta: VIDA KRISZTINA

Termékmenedzser: KISS ZSUZSA

Illusztráció: LOCH CSILLA

Arculatterv, tipográfia, tördelés: SZABÓ MÁRTON

Borítóterv: SZABÓ MÁRTON munkája,

LOCH CSILLA illusztrációjának felhasználásával

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás,

valamint a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

Minden undok!

Akkoriban úgy volt, hogy ha megkérdezték:

– Hányadika van, Berzenke? – én azonnal készen álltam a válasszal:

– Minden nap egyforma. Egyformán undok!

De ha nem kérdezték meg, akkor is ez volt a véleményem.

Ha valami egyébről érdeklődtek, arra is kapásból tudtam felelni:

– Az is utálatos.

Ilyenkor aztán nem győztek faggatódzni:

– De hát miért?!

– Azért, mert minden undok!

Ilyen egyszerű volt ez akkoriban.

És hogy ezért engem Berzenkének csúfoltak, azt persze külön is gonoszságnak tekintettem.

Azt hiszem, ebben egy kicsit igazam is volt…

A beszámoló

Jó, jó.

Tudom, hogy egy naplót nem úgy szoktak kezdeni, ahogy én tettem, hanem valahogy olyanformán: kedves naplóm!

Ami egy butaság, mert vagy az a kedves, aki a naplót írja, vagy kedveset írnak bele, de a napló semmi esetre sem kedves. A napló egy csomó papír, összeragasztva az egyik szélénél, és az van a tetejére írva, hogy napló.

Az enyémre viszont nincs ráírva. Úgyhogy igazán semmi okom azzal kezdeni, hogy kedves naplóm.

Az áll rajta: beszámoló.

Nem kiszámoló, hanem be. Furcsa, de a kettőnek nem sok köze van egymáshoz. Akadnak ilyen bolondságok.

Tehát beszámoló. Muszáj volt ráírnom, különben mindenki azt hinné, hogy csak egy közönséges kockás irka.

Amikor megkaptam, én is azt hittem. De most már egészen másmilyen a helyzet. Mert most már tudok írni. Amikor megkaptam, akkor még nem tudtam.

És hogy egyáltalán kaptam egy ilyen füzetet, az is egy jó nagy becsapás volt.

Apa találta ki.

Azt mondta:

– Mától kezdve a mi családunkban nincs többé kiabálás! Aki kárt okoz vagy komiszkodik, az kap egy ejnye-levelet, amiben minden benne lesz! És semmi kiabálás, érthető?!

Így történt, hogy mindenki kapott egy füzetet, beleértve engem is. Hogy én is írhassak ejnye-levelet.

Rengeteg sok ejnye-levelet kaptam. Ezeket aztán apa és anya esténként kiabálva felolvasta, és mind arról szólt, hogy milyen rossz voltam aznap.

Jellemző.

Könnyű olyannal ejnye-levelezni, aki csak félig ismeri az ábécét.

Mire pedig egészen megtanultam, már rég feledésbe merült az egész ejnye-dolog.

Viszont üres maradt az ejnye-füzetem, és most megtaláltam. Már egy csöppet sem látszott ejnyének.

Amióta pedig ráírtam, hogy beszámoló, azóta az első pillantásra tudni, hogy ez egy beszámoló. Vagyis csupa jelentős dolog sorakozik benne, nem úgy, mint egy naplóban.

Abban csak a napok, egymás után.

És ez még egy ok, amiért rá kellett írnom a füzetre, hogy beszámoló. Miheztartás végett. Mert azt igazán senki nem mondhatja, hogy nem jelentős dolog, ha az egész világ megváltozik körülöttem. Így történt.

Persze az is lehet, hogy közben egy kicsit én is megváltoztam.

Ami tagadhatatlanul a jelentős dolgok közé tartozik!

Komisz dolgok

Ott hagytam abba, hogy minden undok.

Ez akkoriban pontosan így volt.

Összeesküdött ellenem minden a világon!

Például a tárgyak.

Az ember nem is gondolná, hogy egyes holmik milyen gonoszak tudnak lenni!

Ha anya felmosott, sosem volt úgy, hogy tiszta véletlenségből ne keveredjen valahogy a lábam elé a teli vödör. Amit aztán soha nem vittem el szárazon. Ráadásul nem egészen értettem a nagy hűhó okát, hiszen azt a vizet úgyis a kőre szánta anya.

De hát akkoriban ez már csak így ment minálunk…

Vagy a ceruzák.

Elhatároztam, hogy rajzolok egy űrhajót, amelyik virágok között áll, és süt rá a nap. Ez egy olyan űrhajó lett volna, amiben én utazom. De a színes ceruzáim megmakacsolták magukat, mindenféle girbegurba vonalat szántottak a papírra, és mi lett belőle? Hatalmas répaféle meredt fölfelé egy salátaföld közepén, a hegyén pedig egy aszott kis krumpli imbolygott. Szerencsére én már nem kerültem bele az ábrába, mert én répában nem utazom!

Na tessék… Kinek tetszik egy ilyen kép?!

Legfeljebb egy nyúlnak.

Csak hát, mint mondom, a ceruzák is ilyenek voltak: elrontották a legszebb dolgokat is!

De ugyanígy állt a helyzet minden mással is.

Az asztallal, amelyik minduntalan elgáncsolt, ha a közelébe kerültem; tehette bátran. A rosszallás úgyis nekem szólt:

– Miért nem figyelsz, Berzenke?!

A teáskannával, amelyik gonoszul rám sziszszentette a forró gőzt, amikor körülötte serénykedtem; hát persze, hogy azontúl inkább egyáltalán nem serénykedtem a konyhában!

A könyvekkel: ha kihúztam egyet a polcról, biztos lehettem benne, hogy a szomszédos négy másik a földre pottyan.

Aztán a vázák… Hogy azok milyen alattomosak! Kényelmesen sehogy nem lehet elérni őket, ha pedig lábujjhegyre állok, és megérintem, ahogy bárki más is tenné a helyemben, akkor leesnek.

Nagyon rossz szokás.

Ráadásul legfeljebb csak egy kis poshadt víz van bennük, nem pedig rengeteg sok aranypénz, amint az rendes vázákhoz illik.

Azt is akkoriban olvastam, hogy egy kisfiú sok-sok kincset talált egy régi vázában.

Úgy látszik, nem én vagyok az a kisfiú.

Vagy a mi vázáink nem eléggé régiek.

Akárhogy is van, már akkor sem láttam semmi okot rá, hogy Pama így kiabáljon velem:

– Most nézd meg, mit műveltél! Miért törted el a vázát?!

Egyrészt, mindig is pontosan tudtam, hogy mit művelek. Egy összetört vázát nehéz nem tudni. Elég egyszerű eset.

Azonkívül – és ezen mindig is csodálkoztam – Pama azt sem tudta, hogy hiába kiabál, attól még törött marad a váza. Persze ha okos módon szótlanul tudomásul venné… Nos, akkor is törött maradna, de mégsem ilyen feltűnően.

Na de Pama azt aztán már végképp el sem tudja képzelni, hogy eszem ágában sem volt eltörni akármit is!

Mert Pama…

Igaz is… Hogy kicsoda Pama?

Pama

Szóval hogy kicsoda Pama?

Pama nem kicsoda, hanem kicsodák.

Egészen pontosan két kicsoda.

Akkoriban úgy volt, hogy apa és anya a nap nagyobbik részét nem otthon töltötték.

Ami azt illeti, ez ma is majdnem így van.

Pénzt keresnek.

Én is szoktam pénzt keresni, a perselymalacomban. Sőt, hónap végén anya is ott szokott, és ha csörög benne valami, azt kölcsönkéri. De ritkán csörög, mert én már hónap közben kiszedegetem belőle. Általában rögtön azután, hogy meggondolatlanul beledobtam. Vagy amikor elment az, aki ajándékként beletöltötte.

Ami a pénzt illeti, ez akkoriban is pontosan így zajlott. És bizony gyakran előfordult, hogy délután apa és anya nem jöttek haza – beállított viszont Pama!

Nagyon sokszor voltam Pamával.

Feltűnően hasonlított apára és anyára, de én tudtam, hogy ő: Pama!

Bár ketten voltak, mégis egészen egyformán viselkedtek, főleg amikor rólam volt szó. És Pamánál szinte állandóan rólam volt szó.

Nem is tudtam mindig, hogy melyikükkel beszélek, hogy csak az egyikükkel vagy éppen mindkettőjükkel. Egészen úgy, mintha ők ketten egy darab ember lettek volna.

Hát ezt az embert hívtam én Pamának.

Pama örökké ideges.

Pama mindig siet.

Pamának a feje fáj. De nem akkor, amikor fáj, hanem amikor én szeretnék valamit.

Pama azt mondja:

– Eredj innen, Berzenke, folyton útban vagy!

Vagy éppen így szól:

– Berzenke, most hagyjál békén, nem látod, hogy nem érek rá?

Meg azt is szokta kérdezgetni:

– Mit csinálsz már megint?! – miközben nagyon is jól látja. Mégis megkérdezi, csak hogy kiabálhasson.

Kiabálni persze egyébként is szokott. Csak úgy. Így:

– Tedd le rögtön!

– Ne nyúlj hozzá!

– Ne járj olyan görbén!

– Örökké láb alatt vagy!

Néha bizony úgy éreztem: az egész világ pamából van!

Akkoriban nálam majdnem mindig néha volt…

A kisnyávogós

Ahogy így visszagondolok, Pama tulajdonképpen a Kisnyávogóssal együtt jelent meg köztünk. Úgyhogy a Kisnyávogós mindenképpen egy nagy csapás volt nekem.

A Kisnyávogós az öcsém.

Még egészen kicsi, a télen hozta a kórházból Pama.

A Kisnyávogós nem tud semmit. Se trombitálva orrot fújni, se papírgalacsinnal célba köpni, és még verekedni sem lehet vele. Szóval teljesen használhatatlan.

Mégis körülötte ugrált az egész család – kivéve engem –, amikor csak nyivákolt egyet!

Sokszor nyivákolt.

És soha nem csak egyet.

Ilyen az én szerencsém. A mások öccse nem ilyen éktelenül unalmas. A Pék Bercié például élethűen tud kuruttyolni, a Bíró Dudusé már háromszor is betörte a konyhaablakukat, a Gombóc öccse pedig kislány.

Amúgy mindnyájan meglehetősen utálatosak. De legalább egy említésre méltó tulajdonsága mindegyiküknek akad!

Csak az én öcsémben nincs semmi, de semmi érdekes!

Különben Bálintnak hívják. Általában meg Öcsinek. Csak én nevezem Kisványogósnak. Ugyanúgy, ahogy engem meg Berzenkének hívnak, pedig Péter vagyok.

Jellemző, hogy neki magának semmi kifogása a kisnyávogós név ellen. Pama viszont olyan mérges volt, ahányszor csak meghallotta, mintha egyenesen őneki mondtam volna.

Pedig neki azt mondtam, hogy: pama. Amin szintén borzasztóan felháborodott minden egyes esetben.

Nem baj.

A Kisnyávogós azért is Kisnyávogós.

Legalább ebben az egyben neki se legyen jobb, mint nekem.

Márpedig nekem egyáltalán nem volt jó akkoriban!

Sok más undokok

Bizony: sok más undokok! Mert a saját házi undokaim mellett voltak még rengetegen. Ők voltak az esetleg undokok. Ha esetleg találkoztunk, rögtön undokok voltak.

Mint például Pék Berci, Bíró Dudus és Gombóc, akik a legjobb barátaim. Mindig másikukkal voltam nagy haragban, de általában minddel egyszerre.

Sose tudták elviselni, hogy mindig nekem van igazam!

Vagy ott van az árulkodós Panni néni. Neki, úgy látszik, soha nincsen semmi dolga, mert mindig az ablakban nézeget. Úgy jár hozzánk, mintha oda is hazamenne, csak azért, hogy elmesélhesse, mit csináltam az utcán. Nélküle senki sem tudta volna meg, hogy én írtam krétával a falra: berci hülye. (Akkor éppen megint haragban voltunk.) De hát Panni néni nem figyelmeztetett, hogy az ablakból leselkedik, és amikor hazamentem, Pama már küldött is vissza, lemosni a feliratot.

Ahogy így visszagondolok, Panni nénibe belebotlottam, ha kellett, ha nem. Pedig, ha rajtam múlik, sose kellett volna.

Az öreg Kapitány úr sosem volt olyan undok, mint Panni néni, hiszen ő sokkal ritkábban járt hozzánk. Olyankor viszont szörnyen unalmas volt, és nagyon fáradt. Olyan fáradt, mint aki egész héten nem aludt, úgyhogy nálunk bóbiskolt vagy két órát. Amiért aztán nekem csak csendben volt szabad játszanom, úgy meg nem lehet jól. De a Kapitány úr sose akarta észrevenni, hogy mennyire zavar!

Én már akkoriban egyre gyakrabban éreztem úgy, hogy ilyen sok utálatosságot nem lehet elviselni.

A születésnapomon történtek után pedig kifejezetten biztos voltam benne!

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.