Gazdasági növekedés,
fogyasztás
és életminőség

Tomka Béla

Gazdasági növekedés,
fogyasztás
és életminőség

Magyarország
nemzetközi összehasonlításban
az első világháborútól napjainkig

A kötet megjelentetését az Országos Tudományos Kutatási Alapprogramok (OTKA)

PUB-K 83031. számú támogatása tette lehetővé.

ISBN 978 963 05 9103 4

Kiadja az Akadémiai Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.

www.akademiaikiado.hu

www. gazdasagiklub.hu

Első magyar nyelvű kiadás: 2011

© Tomka Béla, 2011

© Akadémiai Kiadó Zrt, Budapest, 2011

A kiadásért felelős az Akadémiai Kiadó igazgatója

Felelős szerkesztő: Fehér Katalin

Olvasószerkesztő: Szabó Zsuzsa

Termékmenedzser: Kiss Zsuzsa

Fedélterv: Auth Design terve alapján Markó Natália munkája

Budapest, 2011

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,

a rádió- és televízióadás, valamint a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

ELŐSZÓ

Amint elkezdünk gondolkodni a
gazdasági növekedésről, attól kezdve
nehéz bármi másra gondolni.
Robert Lucas (1988)

A Nobel-díjas amerikai közgazdásztól származó fenti idézet többértelműségének köszönhetően lett munkám mottója. A mondat egyrészt jelzi, hogy a gazdasági növekedés az utóbbi évtizedekben a közgazdaságtan, a gazdaságtörténet, sőt általában a társadalomtudományok egyik legnagyobb és leginkább koncentrált figyelmet vonzó kérdésévé vált, s – ami ennél is fontosabb – a politikában, a médiában és a szélesebb értelemben vett társadalmi nyilvánosságban is központi helyet foglal el. A 21. század elejére a híradások egyik vezető témájává vált, hogy miként alakult, s várhatóan hogyan alakul majd egy adott ország, egy régió, az euróövezet, esetleg gazdasági ágazat növekedése egy bizonyos negyedévben vagy évben, vásárlóerő-paritáson számítva vagy anélkül, különböző bázisadatok szerint és meghatározott befolyásoló hatások figyelembevételével vagy azokat elhanyagolva. Mindez viszonylag új fejlemény, hiszen termelési adatokat korábban is gyűjtöttek, de csak a második világháború után kezdett széles körben elterjedni a gazdasági növekedés átfogó mérését lehetővé tevő nemzeti számlák rendszere. A gazdasági növekedés fogalmának és mérésének karrierje maga is összetett történeti probléma, mivel szorosan kapcsolódik nemcsak a modern ipari társadalmak gazdasági fejlődéséhez, hanem azok társadalmi és kulturális átalakulásához is. Mindez átvezet ahhoz, hogy a mottóként választott gondolat szintén tükrözi a gazdaságról és a társadalomról való gondolkodás beszűkülési folyamatát.

A gazdasági növekedés kétségkívül fontos és alapos vizsgálatra méltó jelenség. Társadalmi hatásainak bemutatásához nélkülözhetetlen azonban a fogyasztás önálló tanulmányozása is. Nem csupán azért, mert a növekedés minden hosszú távú kapcsolat ellenére nem feltétlenül eredményezi a fogyasztás azonos mértékű emelkedését, hanem azért is, mivel a fogyasztásnak a szintjén kívül számos más vetülete létezik, melyek nemcsak a gazdasággal, hanem a kultúrával, sőt a politikai rendszerrel is kapcsolatban állnak. A 20. század utolsó évtizedeiben ugyancsak nyilvánvalóvá vált, hogy nem csupán annak van számos hátránya, ha a kormányok a növekedési ütem emelését tekintik végső céljuknak, hanem a társadalomtudományokon belül is szükséges a gazdaságról való gondolkodás hangsúlyainak módosítása, a növekedési paradigma meghaladása vagy legalábbis tartalmának kiszélesítése. E folyamattal párhuzamosan vált mind népszerűbbé az életminőség fogalma és a mögötte rejlő szemlélet, mely a gazdasági-társadalmi fejlődés sikerességét nem csupán a termelés bővülésének tempója alapján, hanem ennél komplexebb módon kívánja megítélni. Olyan szempontokat kíván bevonni, mint a fenntarthatóság, az előállított termékek és szolgáltatások tényleges jólétet és jól-létet – vagyis a lakosság szubjektív jólétérzetét – növelő értéke és hasonlók, melyekről a könyvben még részletesen lesz szó. Nem túlzás azt állítani, hogy a gazdasági növekedés paradigmájával szemben az utóbbi két-három évtizedben jelentős kritikustábor alakult ki.

Könnyebb azonban a bírálatokat megfogalmazni, mint a gazdasági növekedés paradigmájának életképes tudományos alternatíváját kialakítani. Különösen érvényes ez a történeti kutatásokra, ahol az életminőség koncepciójának alkalmazása nemcsak az értékválasztások fokozott jelenlétével összefüggő, szokásos problémákkal találja szemben magát, hanem további erős korlátokba ütközik, már csak az életminőség tényezőinek múltbeli alakulására vonatkozó források hiányai miatt is. Nem véletlen tehát, hogy az életminőség történeti vizsgálatával – különösen magyar vonatkozásban – ritkán találkozunk. A könyvben arra teszek kísérletet, hogy ezeket a jelenségeket – gazdasági növekedés, fogyasztás, életminőség – hosszú távú perspektívában és lehetőleg egymással való összefüggéseik feltárásával vizsgáljam, s ezzel hozzájáruljak történeti képünk gazdagításához. Eközben amellett érveltem, hogy e három terület együttes elemzése – ezt „hármas perspektívá”-nak neveztem – a leginkább célravezető akkor, ha a magyar és a többi európai társadalom életviszonyainak 20. századi alakulását kívánjuk jellemezni, s különösen akkor, ha mindezt összehasonlító módon tesszük.

A munka során több kolléga segített javaslataival. Mindenekelőtt Kövér Györgynek szeretném megköszönni, hogy részletes írásos véleményt adott a kéziratról, majd szóban is elmondta észrevételeit, ami elősegítette több – de bizonyosan nem minden – hiba kijavítását. A kézirat különböző változatainak elolvasása alapján hasznos javaslatokat kaptam még Faragó Tamástól, Orosz Istvántól, Pogány Ágnestől és Romsics Ignáctól is, melyekért szintén hálás vagyok. Köszönettel tartozom ezenkívül azoknak az intézményeknek és szervezeteknek, melyek az elmúlt időszakban valamilyen formában segítették munkámat. Nemcsak e könyv anyaggyűjtése és megírása során tették ezt, hanem más társadalom- és gazdaságtörténeti és összehasonlító történeti kutatási programok támogatása révén is, melyek tanulságait azonban itt is igyekeztem hasznosítani. Ezek közé tartozik a Szegedi Tudományegyetemen kívül az OTKA, valamint az International Institute of Social History (Amszterdam), a Humboldt Universität (Berlin) és az Alexander von Humboldt-Stiftung (Bonn) is.

Szeged, 2010. október

 Tomka Béla

1. BEVEZETÉS: A HÁRMAS PERSPEKTÍVA

A 20. század során számos olyan fogalom jelent meg és terjedt el a társadalomtudományokban, amelyek a társadalmak jólétét és az egyének életviszonyait hivatottak megragadni. Ezek közé tartozik a bruttó hazai termék, a nemzeti jövedelem, az életszínvonal, az életminőség, vagy a szubjektív jólétérzet. A fogalmak egyben versengő elképzeléseket takarnak, s egyaránt – bár nem feltétlenül azonos mértékben – rendelkeznek előnyökkel és hátrányokkal alkalmazásuk során, melyeket a későbbiekben részletesen is bemutatunk. Ugyanakkor az is kétségtelen, hogy egyfajta fejlődés is megfigyelhető használatuk terén, mégpedig az egyszerűbb, a gazdasági teljesítményt és az anyagi fogyasztást előtérbe helyező koncepcióktól az olyan összetettebb tartalmú fogalmak irányába, melyek az életviszonyok számos más, nem anyagi vonatkozású jellemzőjének bevonására is kísérletet tesznek. Az 1960-as évekig egy társadalom jólétét mindenekelőtt az anyagi, gazdasági tényezőkkel írták le, s ennek megfelelően a jólét fő mutatójának is a gazdasági kibocsátás alakulását tartották. Ettől kezdve azonban mindinkább teret nyert az a felfogás, hogy a gazdasági kibocsátás mérőszáma – legyen az a nemzeti jövedelem vagy a bruttó hazai termék – nem megfelelően írja le a jólétet, s a gazdasági növekedésnek ára van, mely ökológiai és társadalmi költségek formájában jelentkezik. Az alternatív elképzelések, illetve indikátorok kidolgozására irányuló törekvések során számos eredmény született, de a kutatások közel sem tekinthetőek befejezettnek, s a velük kapcsolatban felmerült problémák megoldása máig aktuális feladata maradt a nemzetközi társadalomtudománynak.

E jelenségek múltbeli alakulásának megismerése terén jelentős hiányok és aránytalanságok tapasztalhatóak – különösen magyarországi vonatkozásban. A nyugat-európai – és más fejlett tudománnyal rendelkező – országok esetében a történeti-gazdaságtörténeti kutatások nagy figyelmet fordítottak a gazdasági fejlettség és a gazdasági növekedés alakulására, s ennek során fontos eszköznek bizonyultak a nemzetközi összehasonlítások. Ezzel szemben a hazai gazdasági növekedés 20. századi dinamikáját véleményünk szerint nem tisztázta megfelelően a történetírás: egyes történelmi korszakok érdemükön felüli minősítést kaptak az irodalomban, míg más periódusok a körültekintő elemzés – s nem utolsósorban összehasonlító vizsgálatok – hiányában túlzottan negatív értékelésben részesültek. Az életszínvonal, illetve a fogyasztás története tekintetében még a legfontosabb problémák megfogalmazására is alig, az életminőség alakulása esetében pedig egyáltalán nem került sor, bár utóbbi téren a történeti vizsgálatok nemzetközileg is gyermekcipőben járnak.

Ennek megfelelően munkánk fő célja a gazdasági fejlettség, az életszínvonal, illetve a fogyasztás és az életminőség magyarországi alakulásának hosszú távú – 1918 és 1990, illetve az ezredforduló közötti – vizsgálata. A munka folyamán – az eddigieknél szisztematikusabb összehasonlítások révén, valamint új módszerek és források felhasználásával – törekszünk annak megállapítására, hogy melyek voltak a magyarországi fejlődés sajátosságai az egyes korszakokban. Az összehasonlító módszer alkalmazása azért indokolt, mert ez – mint az alábbiakban részletesen is bemutatjuk – segíthet számos kutatási probléma eddigieknél hatékonyabb megoldásában: az egyes gazdaságtörténeti korszakok említett értékelése is ezek közé tartozik.

Összehasonlításunk során kiemelt szerephez jut a gazdasági, valamint a fogyasztás és az életminőség terén látható konvergenciák és divergenciák vizsgálata, vagyis annak feltárása, hogy mikor nőtt s mikor csökkent a különbség a magyar és a többi európai – főként nyugat-európai – társadalom között a jelzett területeken. Mindezt több tényező is indokolja. Mindenekelőtt a konvergenciák és divergenciák kutatása azért lehet az összehasonlító történeti kutatások egyik legfontosabb vonulata, mert a különbségek és azonosságok időbeli változása iránt érdeklődik, s így kiválóan megfelel a történeti szemléletmódnak. Emellett egy sor más ösztönzője is van ennek a kérdésfelvetésnek. A konvergencia az 1990-es évek európai politikai-gazdasági diskurzusának egyik kulcsfogalma lett. Az Európai Unió mindig is feladatának tekintette a gyengébben fejlett térségek és országok felzárkóztatását, amit korábban gyakran a kohézió erősítésének neveztek. A monetáris unió napirendre kerülésével azonban már számszerűen is meghatároztak olyan közös célokat, kritériumokat, melyeket a közös valutát bevezetni kívánó országoknak el kellett érniük, vagyis egyes – főként pénzügyi-makrogazdasági – területeken előírták a konvergenciát a tagoknak. A konvergencia fogalmának használatát tovább szélesítette az Európai Unió tervbe vett, majd a közelmúltban végre is hajtott bővítése: mivel az újonnan csatlakozó volt kommunista országok legtöbbje jóval gyengébben fejlett a korábbi tagoknál, felzárkózásuk, a kohézió erősítése, vagyis a régi és új tagállamok közötti gazdasági közeledés az Európai Unió működése és így jövője szempontjából is alapvető kérdés lett, s megjósolhatóan még sokáig az is marad.

A gazdasági konvergenciák-divergenciák utóbbi években megélénkült kutatásának a közgazdaságtanon belüli okai is vannak. A közgazdaság-tudományban az utóbbi évtizedekben uralkodó neoklasszikus elmélet gyakorlati tesztjének tekinthető ugyanis, hogy megfigyelhető-e konvergencia a kevésbé fejlett és a fejlettebb gazdaságok között. A neoklasszikus elmélet a konvergencia létezését feltételezi, hiszen a gyengébben fejlett gazdaságokban olcsóbbak a termelési tényezők, s így nagyobb a tőke megtérülése, aminek következtében a tőkének ebbe az irányba kell áramlania. A beruházások aztán termelékenységnövekedést eredményeznek, ez pedig konvergenciához vezet. Vagyis ha megfigyelhető a fejlettségi különbségek kiegyenlítődése, akkor az az elmélet empirikus igazolásának tekinthető, és a piaci erők akadálytalan érvényesülésének elősegítése mellett szolgáltat érveket. Ellenkező esetben, vagyis a szegény és a gazdag országok közötti gazdasági divergencia esetén, komoly érvek szólhatnak a kormányok és a nemzetközi szereplők gazdasági beavatkozása mellett, melynek segítségével esetleg elérhető a fejlettségi különbségek kiegyenlítődése, illetve azok mérséklődése.

Választott témánk kontextusának vázolása után a bevezető fejezet felépítése a továbbiakban a következő: elsőként a gazdasági kibocsátás, illetve növekedés, a fogyasztás és az életminőség 20. századi alakulásáról folytatott nemzetközi és hazai összehasonlító kutatások, továbbá a gazdasági konvergenciák vizsgálatának legfontosabb jellemzőivel foglalkozunk. Ezt követően részletesen megfogalmazzuk a kutatás célját, és ismertetjük annak menetét, a legfontosabb felhasznált forrásokat, az alkalmazott módszereket, illetve a vizsgálat korlátait, valamint bemutatjuk az összehasonlító kutatások fontos módszertani problémáit, végül pedig a kötet szerkezetét.

1.1. Gazdasági növekedés, fogyasztás és életminőség nemzetközi összehasonlításban

A gazdasági fejlettség és a gazdasági növekedés mérésének első kísérleteivel 17–18. századi gondolkodók műveiben találkozhatunk.[1] E szerzők – mint a brit Sir William Petty és az ugyancsak brit Gregory King – a gazdasági színvonal illusztrálására szánt adatsorokat állítottak össze, melyek azonban kevéssé voltak szisztematikusak és kidolgozottak, már csak azért is, mert ekkor még hiányzott a széles körű gazdaságstatisztikai adatgyűjtés.[2] Utóbbi megteremtése a 19. század második felében kezdődött, s tökéletesedéséhez további fontos impulzust adott a kormányok igénye a gazdasági folyamatok nyomon követésére és befolyásolására az első világháború során, majd pedig a nagy világválság idején.

Néhány releváns, de módszertanilag még mindig meglehetősen kezdetleges 19. század végi előzmény után Simon Kuznets két világháború között született munkái tekinthetők a gazdasági fejlettség és növekedés mérése valódi kiindulópontjainak.[3] 1932-ben az amerikai szenátus kezdeményezésére elindult egy munka a megelőző évek egyesült államokbeli nemzeti jövedelmének megállapítására, amit Kuznets felügyelt. Ez a törekvés hamarosan Európában is követőkre talált, ahol az 1930-as években szintén figyelmet kaptak a nemzeti termék meghatározásának elméleti és gyakorlati problémái, s 1941-ben a brit James Meade és Richard Stone hazájuk háborús erőfeszítéseinek jobb irányítása céljából fejlesztett ki nemzeti számlát.[4]

Viszonylag korán megjelent a nemzetközi összehasonlítás szempontja is az ilyen kalkulációkban, ami azóta a gazdasági kibocsátás mérésének egyik legfontosabb célja lett. Az összehasonlítások szisztematikus alkalmazásának pionírjai között meg kell említeni Colin Clark nevét. Clark több módszertani újítást is végrehajtott: például bevezette a „nemzetközi egység” fogalmát a nemzeti jövedelmek reálértékének mérésére a valuták vásárlóereje közötti eltérések okozta problémák áthidalása céljából.[5] A gazdasági növekedési folyamatok összehasonlítása különösen nagy lendületet vett a második világháború után a két eltérő gazdasági-politikai rendszer kialakulásának következtében. Igen nagy jelentőségű volt az ENSZ azon törekvése, hogy egységesítse a nemzetitermék-számítások módszertanát. Az ENSZ által 1949-ben bevezetett SNA (System of National Accounts) – melyet azóta többször is megújítottak – lehetővé tette a fogalmak és mérési módszerek korábbinál következetesebb használatát.

A közgazdaságtanban a második világháború utáni évtizedekben a növekedéselméletnek több fontos ága és irányzata alakult ki, melyek mindenekelőtt a gazdasági növekedést meghatározó okokat kutatták, s tovább finomították a gazdasági fejlettség meghatározásának elméleti alapjait. Az említett Simon Kuznets történeti outputszámításokat végzett számos fejlett és kevésbé fejlett országra vonatkozóan, s ezen az empirikus alapon igyekezett magyarázni a növekedés tényezőit.[6] A teória és az empirikus kutatások egymást termékenyítették meg, hiszen egyrészt az elméleti szakemberek maguk is felhasználták a gazdasági fejlettség becslésére vonatkozó empirikus tanulmányokat, másrészt a gazdasági növekedés mérésével foglalkozók a növekedéselmélet vívmányait figyelembe véve finomították saját módszertanukat.

Segítette ezt a törekvést, hogy a második világháború után a gazdasági fejlettségre és növekedésre vonatkozó adatok iránti igény tovább nőtt. A kormányok mind nagyobb erőforrásokat fordítottak a statisztikai apparátusok bővítésére. Erőfeszítéseket tettek, hogy információkat gyűjtsenek az egyes gazdasági ágakra és vállalatokra, valamint a háztartásokra vonatkozóan. Hatalmas, hosszú távra tervezett adatbázisokat hoztak létre, input-output statisztikákat készítettek, s reprezentatív jövedelemvizsgálatokat végeztek. Az 1950-es és 1960-as években a kutatók egyik fő törekvése az volt, hogy kiküszöböljék a nemzeti valutákban kifejezett árak eltérő szintjének összehasonlításokat torzító hatásait.

Az összehasonlítások javítását nemzetközi szervezetek is tovább támogatták. Az ENSZ által az 1970-es években indított International Comparison Project számított talán a legnagyobb szabású ilyen vállalkozásnak, melynek egyik fő célja szintén az volt, hogy kiiktassa a nemzeti valutákban kifejezett árak eltérő szintjének torzításait.[7]

A második világháború utáni évtizedekben szoros kapcsolat alakult ki a közgazdaságtan és a gazdaságtörténet-írás között, így nem meglepő, hogy az utóbbi diszciplína képviselői is bekapcsolódtak a gazdasági növekedés kutatásába. Míg a közgazdászok inkább a jelen vagy a közelmúlt mutatóit állították össze és vizsgálták, addig a gazdaságtörténészek gyakran jóval hosszabb távra készítettek becsléseket, s szintén kiemelt figyelmet fordítottak a nemzetközi összehasonlításokra. Eközben felhasználták a modern közgazdasági kutatás elméleti eredményeit, az ökonometria és a statisztika módszereit. Az új történeti GDP-számítások közül több igen ambiciózus volt: ezek retrospektív módon, esetenként több száz évre visszamenőleg közölték bizonyos ipari országok bruttó hazai termékét, pontosabban szólva becsléseket készítettek ilyen időtávra.

A gazdasági növekedés történeti és összehasonlító vizsgálata terén két gazdaságtörténész kiemelkedő hatást gyakorolt a második világháború utáni évtizedekben. Angus Maddison első témába vágó munkáit az 1950-es évek végétől publikálta, majd a következő évtizedekben folyamatosan bővítette a vizsgálatba bevont kérdések és országok körét, s finomította saját korábbi adatsorait is.[8] Egyik legutóbbi munkája már 64 országra vonatkozóan közölt hosszú távú GDP-adatokat, közöttük szinte az összes európai országét.[9] Maddison vizsgálta a növekedéselmélet különböző aspektusait mint a gazdasági növekedés determinánsait, a gazdasági konvergenciák és divergenciák okait, s emellett a hollandiai Groningen egyetemén Groningen Growth and Development Center (GGDC) néven kutatóintézetet hozott létre a nemzetközi összehasonlító történeti outputszámítások és más makroökonómiai vizsgálatok ösztönzésére.[10] Érdekes módon Maddison széles publikációs tevékenysége ellenére a történészek körében sokáig igen elterjedt volt a svájci Paul Bairoch történeti GDP-számítása. Ezt lényegében annak egyetlen – 1976-ban megjelent – tanulmánya tartalmazta.[11] Népszerűségének valószínűleg az is oka volt, hogy lényegesen kevesebb jegyzetapparátust, táblázatot és más, megfelelő szaktudás híján nehezen értelmezhető információt tartalmazott, mint Maddison korabeli munkái. A különböző idősorok értékelésére később visszatérünk, annyit azonban már itt jeleznünk kell, hogy a korai munkák adatai nemcsak hiányosak, hanem több tekintetben meglehetősen megbízhatatlanok voltak, s ma már egyértelműen Maddison számításait részesíti előnyben a nemzetközi gazdaságtörténeti kutatás.[12]

Bár a gazdasági fejlettség és növekedés alakulására vonatkozó vizsgálatok az utóbbi évtizedekben a nemzetközi gazdaságtörténet-írás főáramát jelentik, emellett az életszínvonal, illetve a fogyasztás is régóta fontos témája a kutatásnak.[13] Jól illusztrálja ezt, hogy brit történészek a második világháború után évtizedeken keresztül intenzív vitát folytattak a lakosság, ezen belül különösen a munkásság életkörülményeinek változásáról az ipari forradalom kezdeti szakaszában. Azt kívánták eldönteni, hogy vajon abszolút elnyomorodásról beszélhetünk-e ekkor, vagy csak relatív elszegényedés következett be, illetve egyik sem, hanem életszínvonal-növekedés következett be.[14]

Az életszínvonal a vonatkozó irodalomban többnyire az életkörülmények anyagi dimenzióját foglalja magában, s általában a jövedelem, valamint a javak és szolgáltatások fogyasztásának mértékével jellemzik. A fogyasztás mennyisége mellett az utóbbi évtizedekben annak más jellemzői is nagy teret kaptak a társadalomtudományi és történeti kutatásokban, mint a fogyasztás szerkezeti átalakulása vagy a fogyasztáshoz kapcsolódó attitűdök változásai. Sőt, ma már az életszínvonal történeti kutatása leginkább fogyasztástörténetként jelenik meg.[15]

Mindazonáltal a fogyasztás tudományos igényű tanulmányozása nem új, hiszen – még ha el is tekintünk a szűk, közgazdasági szempontú megközelítésektől – kezdetei a 19. század közepére tehetők, amikor Európa különböző országaiban a háztartások költségvetéséről gyűjtöttek adatokat azzal a céllal, hogy meghatározzák a létminimumot.[16] Ezek a vizsgálatok az élelmiszerek fogyasztására koncentráltak, s még nélkülözték a komolyabb elméleti alapokat.[17]

A fogyasztással kapcsolatos elméleti megfontolások is hamarosan megjelentek – pl. Karl Marx műveiben –, de a 19. század legtöbb gondolkodója számára a fogyasztás mellékes jelentőségű maradt a termeléssel szemben a társadalmi jelenségek magyarázata szempontjából. Így a fogyasztás mint önálló szféra kutatása csak a 19–20. század fordulóján indult meg. A szociológia klasszikusai közül jó néhány szerző – így Max Weber és Werner Sombart – figyelmet szentelt a fogyasztásnak mint a modern társadalmak fontos jellemzőjének. A divat és a luxustermékek fogyasztása hangsúlyosan megjelent témaként, ami azért is nagy jelentőségű, mert távolodást jelentett a klasszikus közgazdaságtan szemléletmódjától. A klasszikus közgazdaságtanban megszületett ugyanis a fogyasztói racionalitás fogalma, amely azt jelentette, hogy a fogyasztók a pénzüket szigorúan a haszonmaximalizálás elve alapján költik el. Ez a szemlélet később, a 20. század során is domináns maradt a közgazdaság-tudományban. Georg Simmel munkája a pénzt már úgy mutatta be, mint amely ennél jóval bonyolultabb társadalmi funkciót tölt be, s számára a divat sem csupán az egyéni költség-haszon mérlegelés nyomán alakult ki.[18] A két világháború között tovább haladtak a fogyasztás összetett társadalmi szerepét elemző irányba. Ezt illusztrálja Thorstein Veblen munkássága, aki a versengést és az utánzást tartotta a fogyasztás motorjának, s megalkotta a „hivalkodó fogyasztás” (conspicuous consumption) fogalmát, amelynek fő célja a társadalmi státusz fenntartása vagy javítása.[19] A szűkebb értelemben vett társadalomtörténeten belül fontos fejlemény volt az Annales-iskola kialakulása, amelynek az anyagi kultúra iránt tanúsított érdeklődése fontos ösztönzője lett a fogyasztástörténetnek.[20]

A második világháborút követően a fogyasztás vizsgálata újabb témákkal gazdagodott, mint például az ajándékozás vagy a tömegfogyasztás jelenségei.[21] Bebizonyosodott az is, hogy a fogyasztással összefüggő folyamatok ábrázolása teret ad szélesebb társadalmi összefüggések bemutatására is, mint azt David Riesman munkája demonstrálta a kívülről irányított emberről, akinek életében a fogyasztás különleges szerepet tölt be.[22] Legfontosabb fejleménynek azonban a fogyasztás bírálatának erőteljes megjelenése számított, ami ugyan már régóta létezett, de a frankfurti iskola tagjai – s aztán mások – a fogyasztói kultúra minden korábbinál átfogóbb kritikáját gyakorolták.[23]

Mind a szociológián, mind pedig a társadalomtörténet-íráson belül az 1970-es évek végétől, az 1980-as évek elejétől vált a fogyasztás kutatása elkülönült, önálló területté.[24] A témában napvilágot látott munkák száma jelentősen megnőtt, s a fogyasztás gyakran úgy jelent meg, mint a modern társadalom változásainak fókusza. Művek sora mutatta be, hogy a fogyasztás a társadalmi rétegződés igen fontos tényezője lehet. Ezt az irányzatot olyan nevek fémjelezték, mint Pierre Bourdieu, aki különös jelentőséget tulajdonított a fogyasztás „finom különbségei”-nek a francia társadalom osztályeltéréseinek fennmaradásában.[25] A fogyasztástörténet mérföldköve McKendrick, Brewer és Plumb munkája, amely a fogyasztói társadalom kialakulását a 18. századig vezeti vissza.[26] Új hangsúlyokat alkalmazott Colin Campbell könyve, amely a fogyasztás dinamikáját nem a társadalmi csoportok versengéséből vagy az utánzásból eredeztette, hanem a vágyak egyfajta romantikus hajszolására vezette vissza.[27] A fogyasztás jelentésének régi tradíciókra visszanyúló ábrázolása fontos kutatási témaként szerepelt a 20. század végén is. A divatot, illetve ruházkodást, a luxuscikkek fogyasztását már nem egyszerűen a társadalom többi tagja számára szóló üzenetnek tekintették a kutatók, hanem a posztmodern irányzatok nyomában haladva inkább a társadalmi identitások kialakulása szempontjából döntő jelentőségű tényezőként interpretálták.[28] Megmaradtak ezenkívül az empirikus irányultságú kutatások is, amelyek továbbra is különös figyelmet szenteltek a fogyasztási szerkezetnek, ezen belül is az élelmiszer-fogyasztási szokásoknak. Emellett új témák és megközelítések sokasága jelent meg a fogyasztás kutatásában, mint a hulladékok keletkezése és kezelése vagy a fogyasztóvédelem, melyek hozadéka gyakran csak nehezen illeszthető be a korábbi kutatások által feltárt eredmények közé.[29]

A fogyasztástörténet gyors térhódítása több tényező együttes eredménye. Egyrészt művelői olyan alternatívaként tekintettek rá, amely képes lehet ellensúlyozni a szociológia és a társadalomtörténet hagyományos, a 19. század óta domináns témáit, mint pl. a társadalmi osztályok, a munkamegosztás vagy a bürokrácia. Ezek létrejötte a korai ipari társadalmak jellemzője volt, s egyaránt a termelést hangsúlyozták mint a társadalmi rendszer, a konfliktusok s általában az emberek közötti viszonyok meghatározóját, így a fogyasztás kutatása és középpontba állítása tudományos innovációként jelent meg. Ugyancsak ösztönzést adott az uralkodó neoklasszikus közgazdaságtannal szembeni kritika, amely nem tudta elfogadni, hogy a fogyasztók magatartását csupán az árakon és a kínálaton alapuló keresleti görbék határozzák meg. A fejlődéshez szintén hozzájárult, hogy a 20. század végén a posztmodern társadalomelméleti irányzat és a kultúra kutatásának térhódítása előkészítette a talajt olyan területek, mint az identitások vagy a szimbolikus jelentések kutatása számára. A kommunista társadalmi rendszer bukása további tényezőt jelentett, hiszen abban döntően közrejátszott, hogy képtelennek bizonyult kielégíteni polgárainak fogyasztói igényeit. A bukás ily módon megerősítette az egyébként is elterjedt kutatói véleményt a fogyasztás, a fogyasztói kultúra jelentős történelemformáló erejéről.[30]

Mindazonáltal a fogyasztás történeti vizsgálata sokszínű, mondhatni diffúz terület, ennek megfelelő eklektikus témákkal és módszerekkel. A tárgy koherenciáját leginkább mégis az adja, hogy művelőinek meggyőződése szerint nem csupán a termelés, hanem a fogyasztás is döntő szerepet játszik az egyéni és kollektív identitások kialakulásában, valamint a társadalmi viszonyok formálódásában. Mivel e kutatási ág expanziója egybeesett az interdiszciplináris szemlélet terjedésével, egy sor tudomány hatott rá: ezek közé tartozik a történetírás mellett a közgazdaságtan, a marketing, a kulturális antropológia és a szociológia.

A fogyasztás történetéről írott munkákban gyakran jelen van az összehasonlítás szempontja is, de nem olyan mértékben láthatjuk ezt, mint a gazdaságtörténet terén és különösen a gazdasági növekedés számításaiban, melyek egyik fő ösztönzője – mint láttuk – a kezdetektől a különböző országok teljesítményének összevetésére való törekvés volt.

A gazdasági teljesítmény mérése és összehasonlítása, az életszínvonal átalakulásának vagy a fogyasztás különböző típusainak megállapítása már legkésőbb a 19. század végétől megfigyelhető törekvése a társadalomtudományoknak. Ezzel szemben az életminőség kutatása viszonylag új fejlemény. A gazdasági kibocsátás mérőszámainak növekvő népszerűségével egy fogalmi változás is végbement: a GDP-t nem egyszerűen a gazdaság termelőképességének jellemzésére alkalmazták, hanem a jólét mérésére is használták. Ezáltal a javak és szolgáltatások előállításában bekövetkezett növekedés egyszersmind a társadalom jólétének növekedését is jelentette. Az 1960-as évektől azonban mindinkább kétségessé vált az anyagi termelés és a jólét közötti kapcsolat. Sőt, megfogalmazódott az is, hogy a gazdasági növekedés – legalábbis a legfejlettebb országokban – összességében csak csökkenő mértékben, esetleg egyáltalán nem növeli a jólétet, illetve az életminőséget, vagyis annak hagyományos, az életkörülmények javítását a gazdasági növekedésre szűkítő felfogása nem kielégítő. A bírálatok között szerepelt, hogy a gazdasági kibocsátás mutatói nem veszik figyelembe a természeti erőforrások kimerülését, illetve az azokban – pl. a víz, a talaj, vagy a levegő szennyezése nyomán – kialakuló károkat, jóllehet ezek éppen a jövőbeli növekedést áshatják alá. Felmerült az is, hogy a gazdasági növekedés során keletkező társadalmi és környezeti károk elhárítására fordított költségek pozitívan hatnak a bruttó hazai termék színvonalára. Hasonlóképpen a modern társadalom egy sor más folyamata – pl. az urbanizáció – olyan kiadásokat generál, melyek csak a negatív hatások megszüntetését szolgálják. Ezek is megjelennek a GDP-ben, jóllehet inkább költségnek, mint végső terméknek számítanak. Bírálták a gazdasági kibocsátás számítási módszereit azért is, mert ezek nem veszik figyelembe a piacon kívüli gazdasági tevékenységeket sem a magánháztartásokban, sem a fekete vagy informális gazdaságban, jóllehet utóbbiak különösen a fejletlenebb gazdaságokban számottevőek.[31]

Nem meglepő tehát az, hogy felmerült az igény a jólét új mutatói iránt. Több kutató igyekezett javítani a gazdasági kibocsátás mérőszámait, elsősorban a piacra nem kerülő áruk és szolgáltatások, esetleg a szabadidő mennyiségének figyelembevételével. Mások számba vették azokat a GDP-alkotórészeket, melyek a valóságban nem növelik a jólétet (pl. az úgynevezett regrettable necessities, mint a katonai kiadások és rendőrség költségei vagy az ingázás költségei), s ezeket levonták az outputadatokból.[32]

Vannak olyan kísérletek is, amelyek nem annyira a GDP-ben foglalt, a jólétet nem növelő tételeket kívánják kiszűrni, vagy a kibocsátásba más tételeket belefoglalni, hanem a problémát egy másik szempontból közelítik meg, s az outputszámításokat egyéb, nem anyagi jellegű dimenziókkal kívánják kiegészíteni.[33] A javítási törekvések ezen másik típusa abból indul ki, hogy a jólét nem vagy nem tisztán gazdasági jellegű összetevőit is számba kell venni, mint pl. az egészségben leélt évek száma és a várható átlagos élettartam, a környezet minősége, a bűnözés és a szegénység szintje, az oktatás színvonala és hozzáférhetősége, sőt a szabadságjogok (szólás-, sajtó- és gyülekezési szabadság) érvényesülése. Közös ezekben az, hogy valamilyen módon több jóléti mutatót kívánnak lehetőleg egyetlen mérőszámba tömöríteni, hogy ezáltal a közvetlen nemzetközi összehasonlítást lehetővé tegyék. Nem sikerült viszont konszenzust elérni a figyelembe veendő tényezőket s különösen azok súlyozását illetően, s így nincs általánosan elfogadott mérőszáma sem. Bár az 1960-as években a gazdasági indikátorok dominanciája elleni reakcióként indult, s komplexebb, a társadalmi valóság sokszínűségét tükröző mutatók megteremtését célul kitűző ún. „indikátormozgalom” mára sokat veszített kezdeti lendületéből, az alapgondolat kiállta az idő próbáját, s így – mint a Stiglitz-jelentés is mutatja – tovább folyik a vita arról, hogy milyen mérőszámok alkalmasak a különböző országok jólétének jellemzésére és összevetésére.[34]

Míg az előbbiekben tárgyalt vizsgálatok az életminőséget objektív jelenségnek tekintik, addig az utóbbi évtizedekben kétségkívül előretört a szubjektív életminőség kutatása is. Ez a megközelítés fő tárgyának azt tekinti, hogy az egyének milyen módon értékelik saját életüket, mennyire elégedettek azzal, illetve mennyire érzik elégedettnek/boldognak magukat, s milyen tényezők állnak e vélemények hátterében. E kérdésfeltevés történeti jellegű vizsgálatokra nyilvánvalóan alkalmatlan – hiszen régmúlt korok emberei körében nem lehet kérdőíves kutatásokat végezni –, ezért munkánkban is mellőzzük.[35]

A vitákból már ma is leszűrhető tanulságként, hogy nem szükséges valamelyik megközelítés mellett letenni a voksunkat, hanem inkább a különböző jelenségek – növekedés, fogyasztás, életminőség –, illetve az ezeket megragadó mutatók együttes vizsgálatával lehetünk képesek az eddigieknél jobban jellemezni a társadalmak jólétének alakulását. Ezeket a későbbiekben részletesen is bemutatjuk.[36]

Áttérve a munkánk tárgyára vonatkozó hazai kutatások fontosabb jellemzőinek bemutatására, a magyarországi történetírás mindmáig nagyobb figyelmet szentelt a dualizmus kori gazdasági növekedésnek, mint a későbbi időszakok fejleményeinek. Ezt mutatja, hogy Katus László már az 1960-as években számításokat végzett az első világháború előtti évtizedek gazdasági növekedésére vonatkozóan.[37] Kövér György újabban a dualizmus kori gazdasági teljesítmény interpretációjával kapcsolatos problémákat elemezte, ami a későbbi időszakokra vonatkozóan ilyen mélységben még nem történt meg.[38] A gazdasági kibocsátás, illetve növekedés 20. századi magyarországi alakulására vonatkozóan jó néhány interpretációt találhatunk a szakirodalomban, s több munka nemzetközi perspektívában is igyekezett elhelyezni a magyar fejlődést. Közülük mindenekelőtt Berend T. Iván és Ránki György 1970-es és 1980-as években megjelent írásait kell említenünk, mivel ezek hatása kiemelkedő volt.[39] E tanulmányok azonban a gazdasági kibocsátás esetében olyan számításokra alapozták megállapításaikat – főként Paul Bairoch már említett 1976-os adatsoraira –, amelyeknél azóta lényegesen megbízhatóbbakkal rendelkezünk.[40] Az összehasonlítások ezekben a munkákban kevéssé rendszeres módon történtek, s így a vonatkozó hipotézisek, illetve megállapítások bizonyítása nem volt lehetséges. Ráadásul e tanulmányok Magyarországot általában a környező régió tagjaként kezelték, s az összehasonlítások inkább a régión belül, illetve a régió egésze és más régiók között történtek, s nem Magyarország és más országok vagy országcsoportok között. Ez a helyenként igen hiányos és rossz minőségű kelet-közép-európai adatok miatt hátrányosan befolyásolta az eredmények megbízhatóságát. Hasonló mondható el Berend T. Iván legutóbbi témánkba vágó munkáiról.[41] Ezek már – maradva a GDP-nél – Bairoch számításai mellett más adatokat is felhasználnak, de nem minden esetben a legújabbakat. Eközben az említett narratív megközelítés talán még a korábbiaknál is inkább dominál, illetve az egész kelet-európai „perifériát” egységként kezelik.[42]

Ehrlich Éva sajátos módszer segítségével igyekezett mérni Magyarország gazdasági fejlettségi szintjét és ennek a nemzetközi környezetben – ahogyan fogalmaz, az „országok versenyében” – elfoglalt helyét. Ehrlich az ún. MPI (Method of Physical Indicators) felhasználásával lényegében a GDP-sorok kiváltására törekszik, de kalkulációjának logikája nem különbözik attól: egyetlen, naturális alapokon nyugvó mutatóval kívánja jellemezni a gazdasági kibocsátás alakulását, főként a nem valódi árakkal dolgozó szocialista gazdaságok teljesítményének becslése végett.[43] A gazdasági kibocsátás, illetve a gazdasági növekedés mérésére szolgáló különböző eljárásokról később részletesen szó lesz, annyit azonban már most előrebocsátunk, hogy e módszer – melyet korábban mások is alkalmaztak Magyarországon és azon kívül – nem bizonyult eredményesnek, s így Magyarország 20. századi gazdaságtörténetének interpretációját tekintve is félrevezető eredményeket hozott.

Ezenkívül is számos hazai történeti munka érintette a gazdasági növekedés alakulását, de rendszerint Berend T.–Ránki valamelyik tanulmányára támaszkodtak. Ez az oka annak, hogy P. Bairoch régóta elavultnak tekinthető adatai a legutóbbi időkig utat találtak a hazai történeti irodalomba. Ez érvényes például Romsics Ignác – egyébként méltán elismert – szintézisére, amely szintén Bairoch és Ehrlich adataira támaszkodott.[44] Igaz, éppen Romsics több utóbbi tanulmányában – Magyarország 20. századi gazdasági fejlettségi szintjének nemzetközi összehasonlításával foglalkozva – már Angus Maddison jóval megbízhatóbb s a későbbiekben részletesen bemutatandó adatsorainak felhasználására is törekedett. Ennek alapján jelentős mértékben korrigálta korábbi interpretációját – például felhívta a figyelmet a dualizmus időszakára vonatkozó növekedési becslések problémáira. A tekintetben viszont nem adott egyértelmű eligazítást, hogy a különböző adatsorok közül melyiket tekinthetjük érvényesnek, illetve megbízhatóbbnak.[45] A változások ellenére a hazai történetírásban összességében mindmáig uralkodik az a még az 1960-as években kialakult álláspont, amely éles kontrasztot lát a dualizmus időszaka és a két világháború közötti periódus magyarországi gazdasági teljesítménye között. A második világháborút követő évtizedeket illetően nem ilyen nagy az egyetértés az irodalomban, de jellemzőnek tekinthető az a vélemény, mely szerint Magyarország gazdasági fejlettségi színvonala az 1970-es évek elején közelítette meg leginkább Nyugat-Európáét a 20. század során.[46]

A vonatkozó hazai közgazdasági irodalom áttekintésére itt nincs mód. Mindazonáltal annyit megállapíthatunk, hogy a rendszerváltozásig ebben a témában megjelent munkák általában erősen ideologikusak.[47] A rendszerváltozás után megszaporodtak a szakmailag magas színvonalú tanulmányok, de ezek egy-két kivétellel a 20. század utolsó évtizedeivel vagy még inkább évtizedével foglalkoztak.[48]

A nemzetközi szakirodalomban a kelet-közép-európai régió 20. századi gazdasági növekedésének összehasonlító vizsgálata számos munkában megjelenik.[49] Ezekben azonban Magyarország érthetően csak a környező régió egy tagjaként szerepel, s a koncentrált figyelem e hiánya is magyarázhatja a magyar tekintetben egymástól gyakran jelentősen eltérő következtetéseket. A változó interpretációk a történeti GDP-számítások különböző eredményeivel is magyarázhatók. Magyarországra vonatkozó kalkulációkat az első világháború előtti időszakra Nachum Gross, Richard Rudolph, John Komlos, illetve legutóbb Max-Stephan Schulze végeztek.[50] A két világháború közötti periódus gazdasági növekedését az irodalom meglehetősen sötét színekkel ábrázolta (Doreen Warriner, Michael C. Kaser, Derek H. Aldcroft), ugyanakkor – mint David F. Good megjegyezte –
ezeket a megállapításokat nem alapozták körültekintő, módszeres összehasonlításokra.[51] A második világháború utáni időszak fő problémája a hivatalos statisztikák korrekciójának elvégzése volt (Thad P. Alton, Frederic L. Pryor, Paul Marer).[52] Készültek az egész 20. századi kelet-közép-európai fejlődésre vonatkozó számítások is (David F. Good, Angus Maddison).[53] Ezekre a munkákra és a gazdasági kibocsátás, illetve a gazdasági növekedés számításainak módszertani nehézségeire és forrásaira a megfelelő fejezetben még visszatérünk.

Mint arra Gyáni Gábor is rámutatott, a marxista történetíráson belül a fogyasztás eleve nem válhatott jelentős kutatási területté, mivel a marxi történelem- és társadalomszemlélet mélyen termelésközpontú.[54] Így nem meglepő, hogy jelentősebb tanulmányok csak a rendszerváltozás utáni Magyarországon jelentek meg ebben a témában. A kutatás kronológiailag egy ideig a 17–18. századra, valamint a 19–20. század fordulójára koncentrálódott, tematikai súlypontjait pedig a lakáskultúra és a táplálkozástörténet jelentették. Később a 20. századra vonatkozóan is napvilágot láttak fontos írások, például Bódy Zsombor és Gyáni Gábor jóvoltából.[55] Külön ki kell emelni Valuch Tibor munkásságát, aki nem csupán a 20. század második felének divattörténetét írta meg, hanem a mindennapi élet históriáját kutatva több más munkájában is kiterjedten foglalkozott a fogyasztás különböző aspektusaival ebben a periódusban.[56] A század utolsó évtizedeinek fejleményeit azért is jobban ismerjük, mert ezen időszakban már a szociológia, közgazdaságtan és a statisztika is erőteljesebben bekapcsolódott a fogyasztás kutatásába.[57] E pozitív jelek – és néhány további kedvező fejlemény, mint például tematikus folyóiratszámok kiadása és konferenciák megrendezése – ellenére a 20. századi magyarországi fogyasztástörténet több területe maradt érintetlenül, mint amennyinek a feltárásához a társadalomtörténet-írás és a társtudományok hozzákezdtek.[58] Feltűnő az is, hogy a kutatások csak elvétve kapcsolódnak a nemzetközi tudományos diskurzushoz. Ennek egyik fontos jele, hogy a fogyasztást érintő összehasonlító vizsgálatokról alig tudunk, csupán néhány statisztikai tanulmány tartozik ebbe a csoportba.[59]

Bár az életminőségre vonatkozó magyarországi kutatások viszonylag korán – az 1970-es évektől – megindultak, jó ideig meglehetősen szórványosak voltak. Hazánkban alig volt nyoma a korábban említett indikátormozgalomnak, legfeljebb Andorka Rudolf, illetve munkatársainak néhány munkája gazdagította ezen a téren a kutatást, amelyek azonban általában nem a szűkebben vett életminőség iránt érdeklődtek.[60] Más kutatók az értékek és az életminőség kapcsolatát vizsgálták, viszonylag kevés a történeti elemzésben hasznosítható empirikus eredménnyel.[61] További tanulmányok gyakran a szubjektív jólét tényezőit veszik számba, így saját kutatási stratégiánktól távol esnek.[62] Az utóbbi két évtizedben Kopp Mária és kutatócsoportjának munkája hozta a legtöbb eredményt a magyarországi életminőségre vonatkozó kutatásokban. Ez esetben is igen szélesen értelmezett életminőség fogalomról van szó, s a kutatók különös érdeklődést tanúsítanak a lakosság egészségi és lelki állapotának jellemzői iránt. Ez a mai magyar társadalom vizsgálata során bizonyosan célravezető, ugyanakkor az általunk követett célok – a történeti elemzés – kizárják az ilyen átfogó megközelítést. Az életminőség történeti aspektusaival eddig egyedül Faragó Tamás foglalkozott, aki tanulmányában kísérletet tesz saját mutató kidolgozására is. Figyelemre méltó munkájának felhasználását ehelyütt nehezíti az, hogy az általa kialakított összetett mutató sajátos alkotórészei miatt nem alkalmazható nemzetközi összehasonlításokra.[63] Ez egyszersmind azt jelenti, hogy a magyarországi életminőségre vonatkozó kutatások eredményeit alig tudjuk felhasználni: egyrészt azért, mert az empirikus eredmények többnyire a mai Magyarországra érvényesek; másrészt pedig annak következtében, hogy – mint arra már utaltunk – a bevont jelenségek túlnyomó része források hiányában a múltban nem vizsgálható.[64]

Összefoglalóan azt mondhatjuk tehát, hogy a nemzetközi társadalomtudományban mindinkább teret kap az a felismerés, hogy egy ország társadalmi-gazdasági fejlődésének megértése csak akkor lehetséges, ha azt a változások szélesebb összefüggéseibe ágyazzuk. E tény tükröződik az egyre nagyobb számban kiadott összehasonlító történeti munkákban is. Korábban a magyar gazdaságtörténet-írásban tekintélyes számban jelentek meg olyan összehasonlító munkák, amelyek a kelet-közép- és a kelet-európai országokkal együtt Magyarországot is bevonták az elemzésbe. Mindazonáltal ezek a tanulmányok az általunk vizsgált területek közül csak a gazdasági növekedéssel foglalkoztak, s legfeljebb ebből az irányból közelítettek az életszínvonal és a fogyasztás alakulásának problémájához, az életminőség pedig teljesen kívül maradt a vizsgálatok körén.

Az összehasonlításokon belül az Európán belüli gazdasági és társadalmi konvergenciák-divergenciák az utóbbi évtizedek nemzetközi történetírásának és társadalomtudományi kutatásának fontos problémáját jelentették, s a szakmai érdeklődés az ezredfordulón inkább megélénkülni, mint lankadni látszik ezen a téren. A jelenség történeti dimenziói már csak azért is hangsúlyosan megjelennek, mert a konvergenciák eleve csak hosszabb távon tanulmányozhatóak megfelelően. Ugyanakkor Magyarországot mindeddig nem vizsgálták szisztematikusan ebben az összefüggésben. Kivételt jelent a gazdasági növekedés, melynek magyar vonatkozásairól is találunk érdemi megállapításokat történeti szakmunkákban. Ezek azonban több tekintetben hiányosak, nem csupán a felhasznált forrásokat illetően, hanem az elemzés módszereire nézve is. Egy szisztematikusabb összehasonlítás – az összehasonlítás egységeinek stabilitása, a vizsgálati szempontok állandósága – véleményünk szerint számottevő új eredményekhez vezethet Magyarországra vonatkozóan ebben a tekintetben is.

1.2. A kutatás célja és menete

A nemzetközi irodalom áttekintésének számunkra legfontosabb tanulságai közé tartozik, hogy a gazdasági kibocsátás és a fogyasztás mellett az életminőség öszszehasonlító vizsgálata is kimondottan kívánatos, hiszen ez nyújtja a legteljesebb képet az életviszonyok alakulásáról. Az erre vonatkozó mutatók azonban – legalábbis egyelőre – nem megfelelően kidolgozottak, s történetileg, hosszabb időtávra visszamenőleg eleve nem vagy csak alig állnak rendelkezésre. Emellett súlyos módszertani nehézségek is jelentkeznek az ilyen kutatások során. Minél inkább eltávolodunk a gazdasági kibocsátás elemzésétől, s vizsgáljuk az életminőség összetett jelenségeit, elvileg annál relevánsabb eredményhez juthatunk az életviszonyokat illetően. Ugyanakkor ezzel együtt nőnek az értékpreferenciák okozta kutatási problémák. Egyre kevésbé alakítható ki ugyanis konszenzus arról, hogy milyen tényezőket vizsgáljunk, s milyen súllyal vegyük figyelembe azokat. Az értékválasztások természetesen az életszínvonal és a fogyasztás kutatása során is elkerülhetetlenek, de közel sem olyan mértékben jelentkezik e probléma, mint az életminőség esetében. Ezek a megfontolások indokolják, hogy egyfajta „hármas perspektívát” alkalmazzunk. Ez azt jelenti, hogy az alábbiakban a gazdasági kibocsátás, majd a fogyasztás történeti alakulását egyaránt vizsgáljuk, s ezt harmadikként kiegészítjük az életminőség több jellemzőjének elemzésével. Véleményünk szerint a hármas perspektíva ad teljes képet a 20. századi európai társadalmak jólétének alakulásáról.

A nemzetközi szakirodalom általánosabb tanulságai mellett a szűkebben Magyarországra vonatkozó – a fentiekben röviden szintén áttekintett – kutatások is fontos következtetésekre nyújtanak alkalmat. Ezek közé tartozik, hogy a Magyarország hosszú távú, 20. századi gazdasági növekedését vizsgáló tanulmányok meglehetősen szórványosak, s a meglévő eredmények sem a legkorszerűbb módszerek és adatok felhasználásával születtek. Emellett a nemzetközi összehasonlítás lehetőségeit eddig közel sem használta ki a kutatás. A létező összehasonlítások néhány kivételtől eltekintve egy-egy gazdaságtörténeti korszakra vonatkoztak, s az ezek közötti kapcsolat létesítése, a hosszú távú összevetés így eleve nem volt lehetséges. A hazai életszínvonallal, illetve fogyasztással kapcsolatos kutatások ennél is kevésbé szisztematikusak, s alapkérdéseket sem tisztáztak. A 20. századi magyarországi fogyasztási színvonal és fogyasztási minták európai perspektívában való elhelyezésére kísérlet sem történt. Az életminőség fogalma pedig alig jelent meg a Magyarországra vonatkozó történeti kutatásokban.

Mint korábban jeleztük, tanulmányunkban azt kívánjuk vizsgálni, hogy a magyarországi gazdasági fejlettség, fogyasztás, illetve életminőség miként viszonyult a nyugat-európai folyamatokhoz az első világháborút követő időszakban. A munka során legáltalánosabban megfogalmazva a következő kérdésekre keressük a választ: közeledett-e Magyarország a 20. században a gazdasági fejlettség, a fogyasztás és az életminőség tekintetében Nyugat-Európához vagy távolodott tőle? A század mely periódusaiban és a fejlődés milyen területein volt jellemző a konvergencia, illetve a divergencia?

A vizsgálat szempontjai szándékaink szerint:

1. tükrözik a (nyugat-)európai társadalmak, illetve gazdaságok kutatása során eddig felmerült legfontosabb szempontokat; ugyanakkor

2. lehetővé teszik a történeti elemzést, s vele a változások dinamikájának valamilyen formájú mérését; emellett

3. önmagukban lehetőleg nem elfogultak egyik gazdasági-társadalmi rendszer irányában sem, vagyis minden rendszer vizsgálatára alkalmasak, megragadhatóak velük nemcsak a 20. századi nyugat-európai, hanem a magyarországi – így az 1945 utáni kommunista – rendszerek sajátosságai is.

A nemzetközi és hazai kutatások tanulságait figyelembe véve, célunkat mindenekelőtt úgy valósíthatjuk meg, ha

a) felhasználjuk a gazdasági növekedés, a fogyasztás és az életminőség 20. századi hazai és nemzetközi változásaira vonatkozó szakirodalom legújabb eredményeit, illetve ahol ezek Magyarország esetében hiányosak, ott azonos módszertan szerint elvégezzük e számításokat;

b) felhasználjuk az összehasonlító módszer kínálta lehetőségeket; az összehasonlítások nemcsak a gazdasági kibocsátás (output) valamilyen mutatójának alkalmazásával történnek, hanem más, az életszínvonalat, a fogyasztás szerkezetét, az életminőséget jellemző vonásokkal is;

c) az összehasonlítások lehetőleg nagy időtartamra terjednek ki; az elemzés fontos – igaz nem kizárólagos – munkamódszere a kvantitatív analízis, melynek során a gazdasági fejlettséget és az életszínvonalat jellemző adatsorokat úgy szükséges összeállítani, hogy lehetővé tegyék a hosszú távú vizsgálatokat;

d) a magyarországi gazdasági fejlettség, életszínvonal és életminőség fejlődésének nemzetközi összehasonlítása szisztematikusan történik mind az összehasonlítás többi egységének kiválasztását illetően – vagyis ezek állandóak hosszú időszakon keresztül –, mind pedig annak egyéb módszereire vonatkozóan.

1.3. Módszerek és források.
Az elemzés statisztikai problémái

Ezen a ponton szükségesnek tűnik néhány megjegyzés az összehasonlítás választott stratégiáját, a vizsgálat egyéb módszereit, illetve a kutatás korlátait és a forrásokat illetően. Az összehasonlítások több funkcióval is rendelkezhetnek. Ezek közül egyik az egyes történelmi korszakok, jelenségek jelentőségének megértése, értékelésének elősegítése. A történészek gyakran tudatosan igyekeznek elkerülni egy-egy történelmi esemény vagy folyamat minősítését, értékelését. A valóságban azonban az értékelés – még ha esetleg mellőzése kívánatos volna is – alig elkerülhető. Így van ez a 20. századi magyar történelmet illetően is, amikor például szokás sikeres vagy kevésbé sikeres intézményekről, intézkedésekről, fejlődési területekről, sőt korszakokról beszélni. Ha az értékelés elkerülhetetlen, különösen fontos az, hogy megbízható eljárások alapján történjen, amihez mindenekelőtt az szükséges, hogy a viszonyítási pont megfelelő legyen. Az értékelés ugyanis mindig az összehasonlítás valamely formáján nyugszik: a korábbi vagy későbbi saját teljesítményhez, illetve a szűkebb vagy tágabb környezethez hasonlíthatunk. Ennek során tehát az összehasonlító módszer alkalmazásának szakmai szabályai, illetve ezek következetes alkalmazása nagy fontossággal bírnak.[65]

A 20. századi magyarországi társadalmi fejlődés egyes szakaszairól eddig kialakított kép esetében nem mondhatjuk, hogy az értékelések mindig az összehasonlítások szakmai követelményei szerint történtek volna. Példát jelenthetnek erre az olykor lappangó, máskor nyíltabb formában megjelenő viták a Horthy-, illetve a Kádár-rendszerrel kapcsolatban, melyekkel a jövőben is számolhatunk, annál is inkább, mert a viták eddig főként publicisztikai jellegűek voltak, a történészek maguk kevéssé vettek részt bennük. A viták során jellemző eljárás, hogy valamilyen elvont ideál alapján (ideális parlamentarizmus, népképviselet stb.) fogalmaznak meg értékítéletet. Máskor egymáshoz viszonyítják a korszakokat, vagyis a mérce a magyar történelem egy másik szakasza, azonban mindkét eljárás problémákat vet fel. Egyrészt az ideális, nem létező állapotokhoz hasonlítás történeti munkában – hacsak nem ideáltípusok tudatos alkalmazásáról van szó – elfogadhatatlan. Ez egyébként annyira nyilvánvaló tény, hogy az ilyen mérce rendszerint nem is explicit, hanem implicit módon, kimondatlanul jelenik meg. A második esetben pedig egyrészt az okozhat nehézségeket, hogy az egyik korszakkal kapcsolatos elfogultság automatikusan tükröződik a másik megítélésében. A saját történelem korábbi vagy későbbi szakaszaihoz való hasonlítás azonban főként azért problematikus, mert a magyar gazdasági-társadalmi fejlődés a múltban is sok szállal kapcsolódott a külső környezet változásaihoz (válságok, háborúk, a gondolatok-eszmék, az áruk, a tőke mozgása stb.). Így a külső környezet kedvező vagy kedvezőtlen alakulása egy adott periódusban döntően befolyásolhatta a belső viszonyokat. Ezért a magyar történelem nem a legmegfelelőbb mérce, vagy legalábbis nem lehet az egyedüli. Sokkal alkalmasabb eljárásnak tűnik, ha külső mércét választunk: ez inkább eleget tesz a történetírás klasszikus elvének, s a múltban élőkkel szemben nem érvényesíti az utólagos bölcsességet, ugyanakkor nem próbálja elhitetni azt sem, hogy a történész szakmai szempontjai értéksemlegesek volnának, hanem nyilvánvalóvá teszi a megítélés alapját.

Témánkhoz kapcsolódó példával élve: hogyan dönthetjük el, hogy Magyarországon a 20. század egy adott időszakának gazdasági növekedése gyors volt-e, vagy inkább mérsékeltnek, esetleg alacsonynak tekinthető? Magától értetődően viszonyíthatjuk a mutatókat a magyar gazdaság korábbi vagy későbbi időszakának megfelelő indikátoraihoz – s ez az eljárás valóban alkalmas lehet bizonyos célokra, mint például a kortársak teljesülő vagy nem teljesülő várakozásainak megértésére. Ugyanakkor más, átfogóbb feladatokra nem megfelelő ez a módszer: nem alkalmas például annak eldöntésére, hogy az adott időszak gazdaságpolitikájának eredményeit hogyan értékeljük. Lehetséges ugyanis, hogy nem a gazdaságpolitika hiányai okozták a gyengébb gazdasági teljesítményt, hanem a kedvezőtlen külső körülmények, s fordítva. Ennek megfelelően paradox módon egy alacsonyabb növekedési ütemű periódus is lehet kiemelkedően sikeres időszaka a nemzetgazdaságnak, ha más, a magyarországihoz hasonló adottságoknak kitett országokban alacsonyabb a növekedés. A megfelelő viszonyítási alap ez esetben tehát külső: egy – vagy még inkább több – gazdaság adott időszakban, esetleg azonos fejlődési szakaszban mutatott teljesítménye. A nemzetközi összehasonlítás következésképpen rendszerint megfelelőbb támpontot kínál az értékeléshez, mint a tisztán hazai összevetések. Utóbbiakat a nemzetközi irodalomban nem is szokás összehasonlításnak tekinteni a szó szigorú értelmében.

Az összehasonlítások különböző kutatási stratégiákat választhatnak, amelyek mindegyike sajátos módszertani következményekkel jár.[66] Egyik választási lehetőség két vagy kevés számú társadalom fejlődésének rövid távú, néhány évre, esetleg egy-két évtizedre kiterjedő vizsgálata. Gyakran találkozhatunk azonban olyan kutatásokkal, amelyek sok ország összehasonlítására vállalkoznak viszonylag hosszú, több évtizedet átfogó időszakban. Mindkét választásnak megvan a maga előnye és hátránya. Az elsőként említett stratégia, melyet a történészek általában előnyben részesítenek, képes a körülmények és a nehezebben kvantifikálható tényezők alaposabb mérlegelésére. Ez a megközelítés azonban nyilvánvalóan nem alkalmas olyan, adott esetben igen fontos kérdések megválaszolására, melyekhez nagyszámú eset hosszú időszakon keresztül történő tanulmányozása szükséges. Ellenben azok a kutatók, akik a másodikként említett megközelítést alkalmazzák, általában a kvantitatív tényezőket vizsgálják, és általános fejlődési trendek után kutatnak. Ezzel a kutatási stratégiával – melyet szociológusok és más társadalomtudósok igen elterjedten használnak – hipotézisek és elméletek érvényességének tesztelése s a különböző tényezők jelentőségének pontosabb meghatározása is lehetséges. Másfelől azonban a kvantitatív kutatási stratégia kevésbé teszi lehetővé, hogy a kontextust és a számok valódi jelentését figyelembe vegyük.

Az általunk feltett – a 20. századi Európa gazdasági és társadalmi konvergenciáira-divergenciáira vonatkozó – kérdések megválaszolásához nyilvánvalóan nagyszámú ország, hosszú időtartamon keresztül történő tanulmányozása szükséges. Ezért meglehetősen kiterjedten – bár közel sem kizárólagosan – használjuk a kvantitatív módszereket munkánk során. Következésképpen kutatásunk természetéből adódóan nagyobb módszertani jellegű kompromisszumokat igényel, mint egy kevésbé átfogó jellegű vizsgálat, s az összehasonlításnak – a tematikai jellegű megszorításokon túl – korlátai vannak. Ezenkívül önmagában a kérdésfeltevésünk is jelez határokat: a Magyarország és Nyugat-Európa közötti konvergens és divergens vonások elkülönítése, mint fő vizsgálati szempont, más megközelítések háttérbe szorítását eredményezi. Ezenkívül a gyakorlati nehézségeket mindenekelőtt az jelentheti, hogy a kutatás során nyilvánvalóan nem pótolhatjuk a rendelkezésre álló irodalom főként magyarországi vonatkozásban meglévő – és részben már jelzett – hiányait, így annak egyenetlenségei tükröződnek a munkában. A talán legszembetűnőbb ilyen aránytalanság kronológiai jellegű: a második világháború előtti időszak folyamatainak bemutatására az indokoltnál kisebb terünk nyílt a források hiányai miatt.

Másik fontos módszertani probléma – mely minden összehasonlító tanulmányban megjelenik – az, hogy mit hasonlítunk mihez, vagyis mit tekintünk az összehasonlítás egységének, illetve egységeinek. Magyarország, mint az egyik ilyen egység adott. Összehasonlítása más közép- és kelet-európai országokkal nyilvánvalóan fontos tanulságokkal járhatna, hiszen ezeknek az országoknak a fejlődése számos azonos vonást mutat fel a magyarországival a 20. század során. Azonban éppen a hasonlóságok nem teszik lehetővé az ún. „szembeállító” (contrasting) vagy „individualizáló” (individualising) összehasonlítást, ami pedig szintén hasznos kutatási stratégia.[67] Ilyen módon csak akkor hasonlíthatunk, ha az összehasonlítás egységei között jelentős különbségek vannak. Ez a megfontolás egyben amellett szól, hogy a magyartól számottevően eltérő jegyekkel és fejlődési pályával rendelkező társadalmakat – mint amilyenek a nyugat-európai társadalmak – válasszunk az összehasonlítás további egységeinek.

Ezenkívül Magyarország és más kelet- és közép-európai társadalmak összehasonlítása nyilvánvalóan a miénktől eltérő vizsgálati szempontot igényelne. Mint korábban jeleztük, a gazdasági konvergencia alakulása különösen az Európai Unió és a jövendő tagországok viszonylatában váltott ki különös érdeklődést. Ezzel szemben a kelet- és közép-európai országok közötti konvergencia megléte és mértéke eddig nem vonzott jelentősebb figyelmet.

Magyarország mint az összehasonlítás egyik tárgya tehát ebben az esetben adott, de az már kevésbé magától értetődő, hogy kiket sorolunk a nyugat-európai társadalmak közé. Az összehasonlítás során a nyugat-európai minta kiválasztásakor célunk az, hogy a 20. században hasonló szocioökonómiai és politikai fejlődésű országok kerüljenek e csoportba. Így a tanulmányozott országok közé a jelenlegi EU-tagállamok kerültek – Spanyolország, Görögország, Portugália kivételével, de Norvégia és Svájc felvételével. Mindazonáltal nem állíthatjuk, hogy a 13 ország mellé továbbiak felvétele indokolatlan lenne: ezt néhány esetben egyszerű praktikus okok – a források hozzáférhetőségének hiánya – akadályozták meg.

Az utóbbi évtizedekben született komparatív tanulmányok sokszínűen dokumentálták, hogy Nyugat-Európa gazdasági fejlődése sem volt egységes a 20. század során, vagyis ezt a régiót egységként – az összehasonlítás egységeként – kezelni korántsem problémamentes. Ezt a módszertani nehézséget a Nyugat-Európán belüli fejlődési folyamatok lehetőleg differenciált ábrázolásával részben ellensúlyozhatjuk. Ezenkívül az egyes társadalmak közötti kétségtelen különbségek nem homályosíthatják el azt a tényt, hogy a 20. századi modern ipari államok, s különösen azok nyugat-európai változatai mutatnak bizonyos azonosságokat a gazdasági problémák kezelése terén. A régión belüli eltérések korrekt ábrázolása mellett ezek a hasonlóságok képezhetik annak alapját, hogy – a fenti értelemben vett – Nyugat-Európához hasonlítsuk Magyarországot. Ezenkívül az alkalmazott statisztikai módszerek nemcsak mérik a konvergens és divergens folyamatokat a kontinens nyugati felén belül is, hanem – mint később látni fogjuk – akkor is lehetővé teszik Magyarország és Nyugat-Európa összehasonlítását, ha utóbbi régióban jelentősek az eltérések, sőt az egyes társadalmak között divergencia figyelhető meg. Nyilvánvaló mindazonáltal, hogy összehasonlításunk „aszimmetrikus” lesz, ennek minden módszertani következményével együtt: az egyes nyugat-európai társadalmak gazdasági fejlődését nem tudjuk olyan mélységben ábrázolni, mint Magyarországét.[68]

Tanulmányunk az első világháborútól napjainkig terjedő időszakot fogja át. E periódust közel sem tekintjük egységes történeti korszaknak: több fontos választóvonal is húzható az elmúlt közel száz évben. Ugyanakkor éppen ez a nagy időtáv ad lehetőséget arra, hogy elhatároljunk és szembeállítsunk különböző periódusokat. Mindazonáltal a hangsúly kétségkívül az 1914 és 1990 közötti szakaszra esik, vagyis lényegében arra az időszakra, amelyet a történészek gyakran „rövid 20. század”-nak neveznek. Az első világháború vége és a kommunista rendszerek bukása Európa és a világ számára nyilvánvalóan fontos történelmi fordulópontokat jelentettek. Bár szólnak érvek amellett, hogy az Európán belüli háborúk és éles belső szembenállások belső egységet is adnak ennek a periódusnak, a magunk részéről sokkal inkább a század közepének választóvonal szerepét hangsúlyozzuk majd mind az európai, mind pedig a magyar történelemben – utóbbi esetében kiegészülve a rendszerváltozás évével mint újabb markáns történeti korszakhatárral. A nagy politikai változások mindazonáltal nem szükségszerűen jelentenek egyben gazdasági változásokat is. Így ha az szükségesnek bizonyul, az első világháború előtti időszak fejleményeivel is foglalkozunk, vagyis a jelzett kezdőpont inkább jelzésszerű határnak tekinthető.

Ami a kutatás módszereit illeti, statisztikai eszközökkel is vizsgáljuk a magyarországi folyamatok nyugat-európaiakhoz viszonyított alakulását – a konvergencia vagy divergencia meglétét –, bár a rendelkezésre álló adatok összehasonlíthatósága terén gyakran nyilvánvaló nehézségek jelentkeznek, s a formai (mérhető) hasonlóságok/eltérések gyakran eleve félrevezetőek lehetnek a funkcionalitást illetően. A statisztikai módszerek részleteit a Függelék tartalmazza, mivel azok feltételezhetően csak az olvasók kisebb részének érdeklődésére tarthatnak számot.

Több olyan tanulmány és adatgyűjtemény is a kutatás rendelkezésére áll, amely a különböző országok 20. századi gazdasági fejlődésére, valamint a fogyasztásra és az életminőség alakulására vonatkozó adatokat tartalmaz.[69] Ezek közül azonban egyik sem fedi le egészen az általunk vizsgált területeket, a vizsgált időszakot s a tanulmányunkban szereplő összes országot. Ezért különböző forrásokat felhasználva magunk készítettünk egy adatbázist, amely a gazdaság és a fogyasztás számos indikátorát tartalmazza. Ugyanakkor ennek a gyűjteménynek szintén megvannak a maga korlátai. Bizonyos időszakokra (két világháború közötti évek) és gazdasági-társadalmi területekre (fogyasztás, életminőség) vonatkozóan nem jutottunk adatokhoz, s néhány esetben a rendelkezésre álló információk minősége sem kifogástalan.

Azt gondoljuk, hogy a jelzett problémák nem jelentenek igazi korlátot a tervezett összehasonlítás számára. Az ugyan kétségkívül több szempontból is nehéz feladat, hiszen az átfogott időszak igen hosszú, közel egy évszázad, s – bár figyelmünk elsősorban a magyarországi fejlődésre irányul – az analízisbe bevont országok száma magas. Ezek a körülmények már önmagukban is bizonyos leegyszerűsítéseket tesznek szükségessé a gazdaság, a fogyasztás és az életminőség vizsgált területeinek számát és a vizsgálat mélységét illetően. A nehézségek azonban nem indokolhatják, hogy lemondjunk az összehasonlításról mint a történetírás fontos eszközéről, mely fontos új szempontokat kínálhat a további kutatásokhoz.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.