HUMOR A TUDOMÁNYBAN

ÚJ POLIHISZTOR   

BECK MIHÁLY   

Humor a tudományban

Megjelent Magyar Tudományos Akadémia Könyv- és Folyóirat-kiadó Bizottsága támogatásával

ISBN 978 963 05 9131 7

Kiadja az Akadémiai Kiadó,

az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.

www.akademiaikiado.hu

A kiadásért felelős

az Akadémiai Kiadó Zrt. igazgatója

Szerkesztette: Vajda Ambrus

Felelős szerkesztő: Tárnok Irén

Termékmenedzser: Egri Róbert

A borító Berkes Dávid sorozatterve alapján készült

Első magyar nyelvű kiadás: 2010

© Beck Mihály, 2010

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,

a rádió- és televízióadás, valamint a fordítás jogát,

az egyes fejezeteket illetően is.

Printed in Hungary

Előszó

A tudomány egésze hatalmas, teljességében beláthatatlan terület. A természettudományoknak és a különböző humán tudományoknak külön-külön is szinte felmérhetetlenül nagy irodalma van. Ez tükrözi a tudományos kutatások eredményeinek és társadalmi hatásainak világát. Sokak számára meglepőnek, sőt szentségtörésnek tűnhet a tudomány humoráról beszélni, hiszen a tudomány komoly dolog. Akik így vélekednek, azok nem veszik figyelembe, hogy a tudománnyal foglalkozók is emberek, közönséges, olykor kifinomult tulajdonságokkal, melyek a humoros történések forrásai lehetnek, sőt magának a tudományos kutatásnak is vannak olyan elemei, melyek sajátosan azonosak: a látszólag össze nem függő dolgok közötti kapcsolat felfedése.

Az egyes tudományterületek humorával kapcsolatos történéseknek, adatoknak és ezek elemzésének hatalmas írott és internetes irodalma van. E könyvnek szerénytelenül nagy vállalkozása, hogy szeretne ezek egészéről áttekinthető, gondolkodásra késztető, és (de) sokszor mosolygásra vagy éppenséggel kacagásra ingerlő képet adni. Ehhez ad némi támpontot, hogy a tudomány világának humoros elemei már több mint hat évtizede érdekelnek és foglalkoztatnak. Természetesen a különböző tudományterületek lényegesen eltérő mértékben vannak képviselve. Saját tudományos érdeklődésem és tájékozottságom folytán a természettudományok világa általában, ezen belül pedig a kémia különösen, szélesebben van képviselve, mint az a statisztikai átlagnak megfelelne. Mégis úgy vélem, hogy a humán érdeklődésű olvasók saját területükről is nyernek érdekes képet, és kölcsönösen betekintést egymás sok tekintetben különböző, de ugyanakkor mégis nagyon rokon világába.

Köszönetemet fejezem ki Marc Abrahamsnak az Annales of Improbable Research főszerkesztőjének a folyóiratban megjelent négy ábra közlésének engedélyezéséért.

Az anyag összeállításában sok segítséget kaptam kollégáimtól, barátaimtól. Ezt mindannyiuknak hálásan köszönöm. Köszönettel tartozom családomnak, elsősorban feleségemnek, Piroskának, türelmükért és kritikai megjegyzéseikért.

Budapest, 2010. május 24.

Beck Mihály

1. A humor természetrajza

Önként kínálkozik, hogy a tudomány humoráról írva először elemezni kezdjük a humor tudományát. Azonban a humor tudománya nagyon sokrétű, és érdemi tárgyalása sokkal mélyebb és szerteágazóbb ismereteket igényel, mint amivel a szerző bír, ezért bevezetésképpen megelégszünk a szerényebb természetrajz kifejezéssel.

A   

   1.1. A humor és a nyelv

Érdemes szemügyre venni a humorra, illetve a nevetésre vonatkozó szavakat. Lássuk először a humorra vonatkozó főneveket:

derű,

élc,

gúny,

humor,

irónia,

komédia,

szarkazmus,

tréfa,

vicc,

bolondozás.

Mindegyik főnévből akár több, lényegesen különböző jelentésű ige is képezhető. Például: tréfál, tréfálkozik, gúnyol, gúnyolódik. Más esetekben az alaptag az ige, melyből toldalék segítségével főnév képezhető. Példa a mulat ige, melynek az eredeti jelentése az időt múlatja, és amelynek megfelelő főnév a mulatság.

A humor és több más vonatkozású főnév jelentését lényegesen megváltoztathatják a jelzők:

beteges,

egészséges,

fanyar,

fekete,

jóízű,

morbid,

rosszízű,

rosszmájú,

tragikomikus,

mesterkélt.

A különböző humoros dolgok különféle fiziológiai hatásokat eredményeznek. Ezek nagyon különbözőek lehetnek:

hahotázás,

heherészés,

kacagás, kacaj,

kuncogás,

mosolygás,

nevetés,

nevetgélés,

röhögés, röhécselés,

vigyorgás, vihogás.

Érdemes elgondolkodnunk azon, hogy a különböző humoros dolgok milyen különböző fiziológiai reakciót váltanak ki bennünk. Van, amin halkan vagy harsányan nevetünk, van, amin kacagunk, vagy éppenséggel csak kacarászunk, vagy csak mosolygunk. A humor tudománya bizonyára fontos megállapításokat tehetne a humor különböző típusai és az általuk kiváltott fiziológiai hatás között. Itt csak arra szorítkozhatunk, hogy a tudomány humoros megnyilvánulásai általában mosolygást, kuncogást, legfeljebb nevetést eredményeznek.

A felsorolt szavak egy része ősi, több közülük nyelvújítási eredetű, mások pedig latinból, illetve görögből formált nemzetközileg használt szavak. A szavak etimológiája mutatja, hogy milyen fontos szerepet játszik a humorban a szellemi, az intellektuális elem. Elegendő csak a szellemesre, vagy az élcre utalni. Az idegen eredetű szavakra ugyanez a megállapítás érvényes. A némez witz és az angol wit eredeti jelentése az észre, okosságra utal. Magának a humornak az eredeti jelentése folyadék, nedv. Hippokratész négy testnedvet különböztetett meg (vér, fekete epe, sárga epe, nyálka), melyek egyensúlyának megbomlása befolyásolja az egyén személyiségét, súlyosabb esetekben pedig betegséggel jár. A vérmes ember vére pirosságától vidám, a mélabús a fekete epéjétől sötét, a hirtelen felfortyanó a sárga epétől ilyen, a flegmatikust pedig a különböző szervek nyálkás váladéka teszi azzá.

A viccek maguk is több csoportba sorolhatók. Ezzel kapcsolatban idézünk Makara György Neumann Jánosra emlékező írásából [1]: A különböző vicceket, adomákat „egy kis 10 cm-es zöld noteszbe gyűjtöttem, rendszereztem. A csattanók és a típusok szerint írtam be a humort, hogy az egyébként könnyen elfelejthető sok ezer változatot többnyire két helyen bejegyezve megtaláljam, és az emlékezetet felfrissítsem. Nos, ez a kis füzet keltette fel Neumann érdeklődését. Csaknem minden viccet ismert, a friss pestieket is; éppen visszatérőben volt az USA-ba pesti látogatásáról. (Az eset 1936-ban történt.) ... Nem mondtunk egymásnak vicceket, megállapodtunk, ez csak leckemondás volna, de érdekelte a feljegyzési rendszer. Azt mondta, rossz, egysíkú. Én a jelleg szerint különítettem el a fő kategóriákat: kedves humor, gyerekszáj, pikáns, drasztikus, politikai, paraszt, Arisztid, Pap Jancsi, Móricka, rabbibölcsesség, szóvicc stb. stb. És a típusokon belül voltak csattanók, a poénok kategóriái, a humor lényegének ellentét-fordulói szerint. Neumann rögtön talált a rendszerezésre és visszakeresésre egy kódoló, memóriakereső matematikai logikát. Már másnapra átrendezte kétkoordinátás kockákba (négyzetekbe). A tucatnyi függőlegesbe kerültek a témajelölések, a vízszintesekbe a humorfordulatok, csattanók típusai. Így hosszában-keresztben adódott 100-nál több kocka (négyzet), ahol minden vicc, adoma és sztori elfért és visszakereshető volt. Második nap már nem azt kérdeztük, hogy »hallottad-e erről azt a történetet, hogy mikor két vigéc utazik a vonaton...«, hanem csak úgy, hogy ez a 9×11-es.” Az olvasó valószínűleg hallotta azt a viccet, amikor egy összezárt társaságban viccek sorszámait mondják, és jót nevetnek. Egy újdonsült is megpróbálkozik, és mond egy számot. Semmi hatás. Kérdésére megjegyzik: hja, viccet mesélni tudni kell.

A nyelv önmagában többszörösen is forrása a humornak. A szavaknak általában több jelentésük van. A különböző jelentésű azonos, vagy csak kevéssé különböző szavak összecsengésének lehet humoros hatása. Erre az irodalom számtalan példát ad. Karinthy Frigyes mestere és bűvésze volt az ilyen lehetőségek kiaknázásának. Idézzük két reklám-kétsorosát:

„Drámát legjobban Shakespeare,

Poloskát Ditrichstein irt.”

„Így írtok ti: Karinthy –

Így irtok én: Ditrichstein!”

Kosztolányi Dezső is nagyszerű példáit adja a nyelvi humornak. A későbbi magyar szerzők is sokan éltek a nyelvi humor eszközeivel, közülük Tímár György [2] és a rímhányó Romhányi József [3] közöltek remekeket. Kosztolányi egy szójátékkal világít rá az irodalmi alkotások más nyelvre fordításának alapvető problémájára: fordítás = ferdítés.

A különböző mulatságos és tanulságos szójátékokat még csak fel sem soroljuk, utalunk az ezzel kapcsolatos irodalomra. [4]

A különböző nyelvek szavai rengeteg alkalmat adnak humoros szólásokra. Egy példa: Nagy Frigyesnek jelentették, hogy a lovasezred egyik katonája a lovával létesített szexuális kapcsolatot. Nagy Frigyes rendelkezett: helyezzék át a gyalogsághoz. Mi volt a katona baja? Pferde hajlamai voltak.

A nyelvi félreértettségből eredő vagy éppen szándékos félrefordításra számtalan példa akad. Az egyik legérdekesebb és szállóigévé vált eset 1863-ból Ágai Adolf nevéhez fűződik. Tóth Béla [5] írja: „Ekkoriban szállt föl először Párizsban Nadar az ő Géant nevű, addig hallatlan nagyságú léghajójával, s ezt a vállalkozást az egész világ kiváncsi érdeklődéssel kisérte. Mikor a bécsi lapok a Géant első útjáról részletes tudósítást közlöttek, a Magyar Sajtó is sietett »párizsi levelet« irni itt Pesten természetesen a német ujságokból merítvén értesülést. A fordítást Ágai Adolf végezte, alkalmasint a Wandererből, és írta a következőket:

»Midőn a legfelső légrétegen is átrepültek, a gömb megrezdült, kissé oldalt hajolt, de – így állítják az utazók – egyikük sem ijedt meg. Előhítták Godardot, a tapasztalt léghajóst. ’Fel, fel; oly magasra akarunk szállani, mint Leiter Jakab.’«

»Ki ez a Leiter Jakab? Valamely híres léghajós?« kérdezgették másnap a szerkesztőség tagjai. S ekkor derült ki, mindenek megdöbbenésére, hogy biz az Jakob’s Leiter; Jákób lajtorjája, melynek magassága az eget éri. (Móz. 1, 28, 12.)

Ágai Adolf azt mondja nekem, hogy ő e baklövést csintalanságból, szántszándékkal követte el, kétségbeejteni vele a pedáns Greguss Ágostot, ki már akkor a szerkesztőség tagja volt. A dolog országos kacajt keltett és »Leiter Jakab« nemcsak a sajtóban, de a közönség között is a fordításbeli botlásokat kifejező műszó lett.”

Az idegen nyelvek ismerete nagyon fontos a tudományos kérdésekkel foglalkozó számára. A kortól és a területtől függ az, hogy mi a fontossági sorrend. A természettudományokban két évszázada a francia, a XIX. század második és a XX. század első felében a német, azóta pedig az angol a leggyakrabban használt nyelv. A világnyelvek ismeretének fontosságát elemzi Sillén, a korán elhunyt kiváló svéd kémikus egy magyarul is hozzáférhető cikkében, melynek befejezéséül a következőket írja [6]: „Pjotr Leonyidovics, a híres szovjet fizikus mesélte nekem ezt az állatvilágból való történetet. Én Pjotr Leonyidovicsot a természettudományok minden ágában kiváló tekintélynek tartom s úgy gondolom, hogy a történet számot tart nemcsak a tudósok és mérnökök, de a politikusok, üzletemberek és egyéb foglalkozást űzők érdeklődésére is.

Egy macska egeret üldözött és az egér alig tudott bemenekülni a falban lévő lyukba. Hamar észrevette azonban, hogy a lyuknak csak egy kijárata van. A macskának nem volt sietős a dolga, lefeküdt a nyílás elé, és várta, hogy az egér ismét kijöjjön. Az egér érthető okokból ugyancsak nem sietett elhagyni rejtekhelyét azon a nyíláson át, amelyen bement. Így azután mindkettő türelmesen várta, hogy a másik távozzék.

Hosszú idő múltán az egér megkönnyebbülten vette észre, hogy egészen közel a lyukhoz éles kutyaugatás hallatszik. Mivel ismerte a kutya és a macska közötti viszonyt, joggal hitte, hogy a macska most elhagyja az őrhelyét. Ezért kis idő múlva csendesen kisétált a lyukból. Amint kilépett, a macska, mely egész idő alatt nyugodtan a lyuk előtt őrködött, bekapta és megette.

Befejezvén lakomáját megtörölte bajszát és elégedetten szólt: »Ebből is látszik, hogy milyen hasznos az idegen nyelvek ismerete!« (Az esetnek két magyarázata is lehet: valóban jött egy kutya, de ugatása barátságos volt; vagy pedig: kutya egyáltalán nem sétált arra, de a macska nemcsak értett a kutya nyelvén, hanem ugatni is tudott. A macska megjegyzése azonban mindenképpen helyénvaló.)”

Az idegen nyelvű szakirodalom olvasását az adott területen járatosnak nem különösebben nehéz elsajátítani, de ezzel kapcsolatban is találunk furcsa eseteket. Az élőbeszéd, az előadás azonban gyakran vezet humoros helyzetekhez. Néhány példa: Christian Klixbüll Jø´rgensen kiváló dán kémikusnak kiterjedt nemzetközi kapcsolatai voltak, több nyelven beszélt és tartott előadásokat. Azonban kiejtése meglehetősen rossz volt, ezért egyik kollégája azt mondta: Klixbüll dánul beszél hat nyelven. Az egyik angol nyelvű előadása után pedig összesúgtak mögötte: „Milyen nyelven beszél?” [7] Azt, hogy ez mennyire általános, mutatja Brassai Sámuel esete. (Brassai Sámuel igazi polihisztor volt, a kémián kívül szinte minden tudománnyal behatóan foglalkozott.) 1871-ben az erdélyi unitáriusok Brassait küldték ki Londonba, hogy angol nyelven üdvözölje ottani hitrokonait. Üdvözlő beszéde végén az egyik londoni megjegyezte: „Nem is tudtam, hogy a magyar nyelv ennyire hasonlít az angolhoz.” [8]

1966-ban történt, hogy Solymosi Frigyes a Szegedi Egyetemen a következő címzésű különnyomatkérő levelet kapta:

1.1. ábra. Egy különnyomatkérő lap címoldala

Az amerikai kémikusnak nyilván meglehetősen fogyatékosak voltak német nyelvi ismeretei, de a lap végül eljutott a cikk szerzőjéhez.

Az előzetes közlemény egyik végzetes következményekkel járó esete, melyre csak fél évszázaddal később derített fényt Clifford Dobell amerikai parazitológus, a következő. Sokáig kereste egy sokszor idézett, a fertőző hasmenéssel foglalkozó jelentős közlemény szerzőjének, O. Uplavicinek az adatait. Végül kiderítette, hogy eredetileg 1887-ben egy cseh nyelvű orvosi lapban jelent meg a következő című közlemény: „O uplavici; Predbezne sdeleni”, magyarul „A hasmenésről; előzetes közlemény”. A dolgozat szerzője Dr. Jaroslav Hlava volt. Erről a német Zentralblatt für Bacteriologie közölt rövid összefoglalást. Gondatlanság és hiányos nyelvismeret okozhatta, hogy a kivonatban Hlava nevét nem közölték, hanem szerzőként „O. Uplavici”-t, azaz „A Hasmenésről”-t tüntették fel. Dobell nyomozásának eredményéről a „Dr O. Uplavici (1887–1938)” című közleményben[9] számolt be.

A nyelvismeret hiánya és/vagy hanyagság, továbbá a tudósi szórakozottság még addig ismeretlen szerző felbukkanására is vezethet. Több dolgozatban [10] is olvashatunk egy esetről. Sokan idézték Einstein egyik fontos közleményét az általános relativitási elmélet kozmológiai problémáiról. Az eredeti közlemény teljes adatai, a cím nélkül:

Einstein, A. (1931) Sitzungsberichte der Preussischen Akademie der Physikalisch-mathematisch Klasse 235–237. (A Porosz Tudományos Akadémia Fizikai-matematikai Osztályának Közleményei.)

Ennek szabályos rövidítése: Einstein, A. (1931). Sitzungsber. Preuss. Akad. Wiss. 235–237. Ettől persze kissé el lehet térni, de semmiképp sem a következőképpen, amire pedig számos példa található az irodalomban:

A. Einstein. 1931. Sber. Preuss. Akad. Wiss. 235…

Einstein, A. (1931) Sitsber. Preuss. Akad. Wiss. 235–237.

Einstein, S. B. Preuss, Akad. Wiss. 1931…

A. Einstein, S. B. Preuss, Akad Wiss. (1931.)…

A. Einstein and Preuss, S. B. (1931) Akad. Wiss. 235…

Valószínű, hogy a legtöbben, akik ilyesféleképpen idézték Einstein közleményét, azok azt sohasem olvasták, csak hivatkozást ismertek róla. Többen pedig úgy vélték, hogy S. B. Preuss a közlemény társszerzője volt. Az internet böngészőjének pedig az lehet a véleménye, hogy S. B. Preuss volt Einstein leggyakoribb társszerzője. Ugyanis a következő hibásan hivatkozott dolgozatokkal találkozunk:

A. Einstein and S. B. Preuss, Akad. Wiss. Ber. 3, 18 (1925) [11]

A. Einstein, S. B. Preuss Akad. Wiss. (1916), 688. [12]

A. Einstein, S. B. Preuss Akad. Wiss. (1918), 154. [13]

A legmegdöbbentőbb ezzel kapcsolatban az, hogy Wigner Jenőnek, aki anyanyelvi szinten ismerte és beszélte a német nyelvet, a Nobel-díj átvételekor tartott előadásában, [14] mely aztán több gyűjteményes kötetében is megjelent, ez a hivatkozás szerepel:

A. Einstein and S. B. Preuss Akad. Wiss. (1915) 778, 779, 844; Ann. Physik. 49, (1916) 769.

Ezt a súlyos hibát, amit tetéztek azzal, hogy a hivatkozás tulajdonképpen három különböző dolgozatra vonatkozik, csak szórakozottsággal és szerkesztői hanyagsággal magyarázhatjuk.

A   

   1.2. A humor szociológiája

Aligha lehet kétséges, hogy a humoros elemekben lényeges szerepet játszanak olyan tényezők, melyek az adott társadalmi csoport korábbi kialakulásában, története eseményeiben jellegzetes vonásokat eredményeztek. Ezért azután kialakultak az egyes népcsoportokhoz tartozókat jellemző történetek, viccek. Természetesen bármenyire jellemzőnek is látszanak ezek, sohasem szabad elfelejtenünk, hogy azok legfeljebb csak statisztikusan – az adott egyénre vonatkozóan semmiképpen sem szükségképpen – érvényesek. Jól jellemzi az ilyenféle humort a következő megállapítás:

„Paradicsomi állapotok uralkodnak ott, ahol angolok a rendőrök, németek a mérnökök, olaszok a szeretők, svájciak a szervezők, magyarok a takarítók, franciák a szakácsok, zsidók a kereskedők.

De pokollá válik az élet ott, ahol németek a rendőrök, angolok a szakácsok, zsidók a takarítók, franciák a mérnökök, olaszok a szervezők, svájciak a szeretők.”

A nemzetiségi és foglalkozási megjelölés természetesen változhat a tréfa elmondásának körülményeitől.

Különösen jellegzetesek a zsidó, a skót és a székely viccek. Ezek részben öniróniából táplálkoznak, részben pedig valamelyik fensőbbséges népcsoport véleményét tükrözik. Ezek esetében nagyon fontos a cyranói mondásra emlékeznünk, mely szerint

„Mert magamat kigúnyolom, ha kell,

De hogy más tegye, azt nem tűröm el!”

A múlt század fordulóján a hazai humoros lapokban olyan viccek és karikatúrák jelentek meg zsidó szerzők és rajzolók tollából, melyek a harmincas-negyvenes évek Stürmerjében is helyet kaphattak volna. Ez az emancipálódott – és ezt hangsúlyosan képviselő – írók véleményét fejezte ki a társadalmi beilleszkedéstől idegenkedő zsidókról.

A skót viccek jelentős részét nem is skótok, hanem angolok kreálták, és ugyanaz a történet hol mint skót, hol pedig mint ír vicc jelent meg.

Gyakran találkozunk ugyanazzal, de eltérő etnikai környezetben lejátszódó történettel. Ez is azt az egyébként egyértelmű megállapítást bizonyítja, hogy a humoros történetek az általános emberi tulajdonságokon alapulnak, és a különböző korokba, etnikai környezetbe ágyazásuk csak hangsúlyosabbá tesz egyes vonásokat.

A különböző nemzetekhez tartozó tudósok nagyon különböző módszereit jellemezte Hock János 1908-ban tartott parlamenti felszólalásában, melyben a közoktatásügyi kormányzatot azzal támadta, hogy az oktatás német szellemű, a magyar eszmekörtől távol álló szellemben folyik [15]: „…a német természete és karaktere inkább részletező természetű, lexikonoknak, encziklopédiáknak írására alkalmas. És nagyon helyesen olvastam én egyszer egy franczia írónál a faji jellemzést éppen művelődési szempontból, mikor azt mondotta: minden nemzet egyféle kultúrkinccsel dolgozik, de másként használja fel és alkalmazza az ő faji sajátosságának megfelelő vonásokban. És felhoz egy példát, hogy meghal egy nagyon vagyonos ember, aki úgy rendelkezett, hogy egy nagy nemzetközi versenyre hirdessenek pályázatot, még pedig egy nagyon egyszerű kérdésről. Ítéljék meg, hogy a nemzetek felfogásában milyen különbözőség van a legegyszerűbb dolgokban is. És pályázatot hirdettek arra a kérdésre, hogy ki írja meg legjobban a teve természetrajzát (Derültség). Mikor ezt kihirdették, akkor a franczia ember egy ujságíró, napi teendői után elment a Jardin d’Acclimatisationba, az állatkertbe, és beszédbe állt az őrrel. Megkérdezte van-e tevéjük, megmutatta magának, megkérdezte miket tapasztal a tevénél, azokat mind feljegyezte, aztán hazament, egy tárczaczikkben megírta az egészet, amit közvetlenül látott, közvetlenül hallott, azt mondta: Voilà le chameau.

Az angol pedig mikor meghallotta, hogy kiírták a pályázatot, rögtön útrakészült, elment inasával Afrikába, ott meghallotta, hol van a tevecsorda, sátort ütött, egy egész éven át tanulmányozta közvetlenül a tevéket, hogy induktív módszerrel, saját tapasztalatait összegyűjtse és azokból kivonja azokat a sajátságokat, melyek a világot érdeklik, és megírt három nagy könyvet. (Derültség)

A német tudós nem ment se az állatkertbe, sem a tevék közé, hanem elment az egyetemi könyvtárba (Derültség), ott előadatott magának minden könyvet, mely a tevékre vonatkozik, azokból kivonatokat csinált, azokkal haza ment és három éven át folyton dolgozott, a nélkül, hogy életében tevét látott volna. (Derültség) És mikor körülbelül befejezte a munkáját, meghallotta, hogy egy angol természettudós komolyan foglalkozik ezzel a dologgal, és most jelenik meg egy könyv afrikai tapasztalatairól. Erre azt mondta, addig nem adja be a pályázatot, míg a könyv meg nem jelenik, hátha új szempontokat fog benne megismerni. (Derültség)”

Tudományos vonatkozásuk van a következő, Svájcban valóban megtörtént eseteknek, melyek a svájciak különleges gondosságát mutatják az anyagi ügyekben. A hetvenes években Davosban egy előkelő szállodában került sor egy nemzetközi tudományos konferencia megrendezésére. Az egyik előadó a vetített képet magyarázva hozzáért mutatópálcájával a vetítővászonhoz. Nyomban megszólalt a svájci titkár: „Please do not scratch the screen!” (Kérem, ne karcolja a vetítővásznat!)

Ugyanebben a szállodában a mosdó előrészében négynyelvű felirat kérte, hogy használat után oltsák el a villanyt.

Egyszer a Zürichi Egyetemen tartottam előadást. Az előadást követően egy borítékban kaptam meg a honoráriumot. Ezután a meghívó intézet tagjaival elmentünk sörözni. A sörözés vége felé megköszöntem a szíves vendéglátást. Mire a tanszékvezető: „Sose köszönje, mi tartozunk magának köszönettel, mert a sörözés költségét levontuk a honoráriumból.”

A tudós magatartásának sokszor emlegetett vonása a szórakozottság. Ezzel kapcsolatban számtalan anekdota kering, melyek közül néhányat az 5. fejezetben ismertetünk. Itt csak egy jellegzetes példát mutatunk be:

Török Pál református püspök ebédet adott, melyre sok más mellett Ballagi Mór történész is hivatalos volt. Ballagi meglehetősen hallgatag volt. Mélyen elgondolkozva nézett maga elé. Amikor a levest kanalazták, Ballagi felrezzent, és a következőket mondta: „Szíves elnézésükért esedezem uraim, de a feleségem beteg, s az új szakácsnénk nem jól főz, azért ilyen gyalázatosan rossz a leves.” [16]

Bár ezt az esetet többen is megírták, minden bizonnyal csak kitalált az eset, és sok más tudós is hőse a történetnek, mely egy jellegzetes vándoranekdota.

A   

   1.3. A humor elmélete

A humor beható filozófiai és pszichológiai vizsgálatával már a görögök is foglalkoztak, és máig érvényes megállapításokat tettek. Ennek a területnek az irodalma rendkívül nagy, csak a legfontosabb művek említésére és néhány gondolat ismertetésére vállalkozunk. Talán nem érzik méltatlannak, hogy néhány klasszikus megközelítést Feleki László egyik rendkívül érdekes és külföldön sokszor idézett közleményének [17] részletével mutatunk be.

„Ahogy a lovak valamennyi betegségét be lehet mutatni egyetlen lovon, éppúgy egyetlen tréfa alkalmas arra, hogy a tudományos humorológia tételeit elemezzük. Ezt a fontos tényt jómagam teljesen véletlenül fedeztem fel. Egy viccet mondtam el az egyik ismerősömnek, aki mellesleg a Magyar Tudományos Akadémia Humorológiai Intézetének a munkatársa. (Tudniok kell, hogy Magyarország az az állam, ahol a legtöbb vicc forog közszájon. Ebben az országban árvíz vagy tűzvész idején is az emberek időt szakítanak arra, hogy vicceket meséljenek.) A kérdéses vicc egyáltalán nem különleges, de tanulságos.

»Ismeri azt a viccet, amelyben két geológus beszélget egy kávéházban? Sajnos, mondja az egyik: 15 milliárd év múlva a Nap ki fog hűlni, és minden földi élet elpusztul. Egy kártyás a szomszéd asztalnál hallja ezt, és rémülten megkérdezi a geológust: Mit mondott? Hány év múlva fog a Nap kihűlni? 15 milliárd év múlva, feleli a tudós. Mire a kártyás megkönnyebbülve mondja: Már megijedtem, hogy 15 milliót mondott.«

Amikor befejeztem a legjobb színészi képességgel előadott viccet, azt vártam, hogy a professzor nevetni fog, minthogy jó viccnek gondoltam. Azonban a várt nevetés vagy legalábbis mosoly helyett emberem mélységesen elgondolkozott, ami leforrázó a vicc mesélőjére nézve. Éppen azon kezdtem gondolkodni, hogy a professzor nem érti meg a tréfát, ami nem is volna meglepő, lévén a humorológia a kutatási területe. Feltevésem azonban helytelennek bizonyult. Néhány másodperc múltán a professzor elismerően bólintott.

Jó vicc volt, mondta. Ha elfogadjuk Arisztotelész meghatározását, mely szerint a komikus, a nevetséges egyfajta hiba, hiányosság, vagy torzulás, mely mindazonáltal nem okoz fájdalmat vagy bajt, azt találjuk, hogy az éppen hallott vicc megfelel ezeknek a követelményeknek. A Nap kihűlése bizonyosan hiányosság, pontosabban hő-hiány, ámbár nem torzulás, hiszen egy hideg égitest is kellemes látványt nyújthat, amire számos példát találunk a világegyetemben. Ez a lehűlés nem okoz fájdalmat vagy kellemetlenséget, mert nincsen senki, akire hasson, és minthogy a fájdalom szubjektív dolog, és nem létezik, ha nincsen senki, aki érezné. És ha mégis akadna valaki, aki azt gondolná, hogy az élet megszűnése fájdalmasan érinti a növény- és állatvilágot, annak emlékeznie kell arra, hogy ez a kellemetlenség csak a távoli jövőben következik be, és addig még nagy fejlődés történhet, akár a fűtési technológiában, akár a humor elméletében.

Másrészről, mit mond Hobbes hipotézise? A nevetés okaival foglalkozó munkájában Hobbes rámutat arra, hogy a nevetés a büszkeség érzéséből fakad: mások gyengeségeinek látása, saját szellemi fölényünk tapasztalataival ajándékoz meg bennünket. Nem vitás, mosolygunk a kártyás naivitásán, hiszen a legmértékletesebb ember, aki nyitott ablak mellett alszik, sem élhet 15 millió évig, tehát a Nap megjósolt kihűlésének nincs személyes jelentősége – nem lehet sem öröm, sem nyugtalanító formája. A kártyás megkönnyebbülése tehát nagyon mulatságos: hogy eszerint folytathatja a játékot, nem kell aggódnia a közeljövőben bekövetkező fagyhalál miatt.

A vicc megfelel az ellentétek elméletének is. Kant szerint az ellentét a komikum lényege. És valóban, nehezen lehetne elképzelni nagyobb ellentétet, mint ami a rövid emberi élettartam és a kozmikus idő között van.

Schopenhauer ezt ugy írja le, mint egy elképzelés és a hozzá rendelt valóság közötti diszharmóniát. Valóban, a kártyás, aki megkönnyebbül, hogy még 14 millió évig kártyázhat, mert elég meleg lesz, egy valószínűtlen gondolatot melenget, azon a nagyon is földhözragadt platformon belül, hogy az ember a lehető legtovább szeretne, élni, és nem szeret fázni.

A vicc eleget tesz a Groos-féle kritériumnak is, ami szerint a komikum harci játék, amelyben kiéljük agresszív ösztöneinket, és amelyben a káröröm szintén szerepet játszik. Valóban, a kártyajáték maga is egyfajta csata, telve veszélyekkel, azzal a veszélyes lehetőséggel, hogy veszítünk. És a tetejében e játék folyamán a kártyás váratlanul tudomást szerez a Földet fenyegető katasztrófáról, aminek a pusztítása a legvéresebb háborúét is felülmúlja. Ugyanakkor mi egyfajta kárörömet érzünk amiatt, hogy bár ez idő szerint a kártyás megmenekült, 15 milliárd év múlva a Naprendszer kihűl.

És eszünkbe juthat Bergson elmélete az automatizmusról, mert a főhősből kilökődött az a természetes időérzék, ami az emberi élet mértéke.

Összegezve az elmondottakat, megismétlem, hogy ez a vicc mulatságos. Tehát teljesen jogos, hogy nevessek rajta.

És ebben a pillanatban a barátom úgy elkezdett nevetni, hogy a könnyei kicsordultak, és a hasát fogta a röhögéstől.”

Igen érdekesek Sigmund Freud tanulmányai, melyek magyarul is hozzáférhetők. [18] A viccelemzések kitűnőek, bár kissé túlmagyarázottak. Heine Útirajzok című sorozatában ír a hamburgi sorsjegyárusról és tyúkszemvágóról, aki azzal hetvenkedett a költő előtt, hogy milyen szoros szálak fűzik őt a dúsgazdag Rothschild báróhoz, és végül ezeket mondja: „És ne legyen rajtam az Isten áldása, doktor úr, ha nem igaz, hogy ott ültem Rothschild Salamon mellett és teljesen egyenrangú félként bánt velem, szinte Familliomosan.” A pompás vicc humora nyilván abban áll, hogy a két teljesen különböző szót, a familiárist és a milliomost (millionär) vonja össze. A kiváló viccelemzés több mint három oldalt tesz ki.

Arthur Koestler egyik fontos könyve [19], a The Act of Creation különösen azért érdekes, mert kimutatja, hogy van rokonság az igazán humoros történetek és a tudományos felfedezések között. Mindkét esetben azzal találkozunk, hogy nem nyilvánvalóan logikus lépés, hanem valamilyen logikai ugrás vezet el az eredményhez, a vicc esetén a csattanóhoz, a kutatásban pedig a tudományos felfedezéshez. Koestler a közönséges asszociatív lépésekben működő következtetéstől eltérően biszociatívnak nevezte ezt a fajta gondolkozást, arra utalva, hogy a különböző összekapcsolt elemek nemcsak távol esnek egymástól, de nem is egy síkban vannak.

A   

   1.4. Nevetés fiziológiai hatásokra

Nevetést nem csupán a humor, hanem bizonyos fiziológiai hatások is kiválthatnak. A nevetést okozó dinitrogén-oxid gázt [20] Priestley angol kémikus fedezte föl 1772-ben, nevezetes hatását pedig az akkor alig húszéves Davy 1792-ben. Ő észlelte, hogy hatására vidám lett, bolondozott, táncolt. Ezért a hatásért nevezték a vegyületet Angliában laughing gasnak (nevetőgáz), nálunk pedig kéjgáznak. Fogászati érzéstelenítőként is alkalmazzák, manapság elsősorban tejszínhab előállítására használják a háztartásokban. A nevetést kiváltó hatást jól mutatja egy rajz 1839-ből (1.2. ábra).

1.2. ábra. Nevetőgázparti (G. Cruikshank rajza)

Tragikomikus utózönge: 1999-ben Darwin-díjat (lásd 3.2. fejezet) adtak annak a paramedicinális gyakorlatot folytató házaspárnak, amely a kellemes bódultság előidézésére levegő nélkül lélegezte be a kéjgázt, és meghalt. [21]

Mint azt mindenki ismeri, mosolygást, kacagást vagy éppen harsány nevetést válthat ki a csiklandozás. [22] Bizonyos bőrfelületeken az enyhe mechanikai ráhatás okozza ezt a furcsa, nem kellemes, de mégis nevetésre ingerlő érzést. Az ezzel kapcsolatos élettani, idegi folyamatok nagyon bonyolultak. Valószínűleg számolni kell endorfinszerű anyag termelésével. Nagyon csiklandósok már akkor elkezdenek nevetni, mielőtt még a csiklandozó ujja a bőrfelületet érné. Egyeseknél a csiklandozás nagyon kellemetlen érzést okoz, olyannyira, hogy kínozni lehet csiklandozással.

A   

   1.5. A tudomány humorának válfajai

A tudomány humorával foglalkozva illő, hogy osztályozzuk e humor válfajait. A leggyakoribb a tudománnyal, illetve művelőivel foglalkozó anekdota. Egy önmagában is nagy családot jelent a tudományos abszurd humor, a koholmányoktól a versben írt, sőt megzenésített tudományos dolgozatokig. Sok olyan van, ami csak a külső szemlélő számára humoros, a szerző azt komolyan gondolta. Idetartoznak azok a tudományos spekulációk, melyek komolykodva, de tulajdonképpen nem komolyan, és ezzel humoros hatást keltve foglalkoznak bizonyos tudományos megállapításokból eredő merész következtetésekkel. Hosszú múltra tekint vissza a tudomány világa fonákságainak szatirikus vagy ironikus bemutatása. Humoros elemet jelenthetnek a tudományos vonatkozású szó- és képrejtvények, továbbá a velős mondások, aforizmák.

   1.5.1. Anekdoták

Az anekdota görög szó, eredeti jelentése: kiadatlan. Valójában olyan, jobbára jelentős személyiségekkel megtörtént, de történelmileg nem nyilvántartott, humoros jellegű esemény, mely szélesebb érdeklődésre tarthat számot. Vannak kitalált anekdoták is, és gyakran találkozunk úgynevezett vándoranekdotákkal, melyek nagyon hasonló vagy éppenséggel azonos történetet több személlyel kapcsolatban is leírtak. Könnyen lehet, hogy nagyon hasonló, érdekes és humoros események különböző személyekkel is megtörténtek, vagy megtörténhettek volna. Érvényes az olasz mondás: si non e vero e ben trovato (ha nem is igaz, de jól hangzik). Az anekdoták egy gyűjteményét külön fejezetben adjuk közre, itt csak néhány jellegzetes, tudomásom szerint zömében nem is közölt anekdotát mutatunk be.

Már említettük a tudósi szórakozottság egy példáját. Lehetséges, hogy a következő, valóban megtörtént esetben a szórakozottság nem is volt valódi, hanem hőse maga növelte ezzel közismert szórakozottságának hírét. Szegeden 1946-ban az egyetemi építkezések miatt áthelyezték Kolozsvári Márton és György Szent György-szobrát. A kis ünnepségen ott volt Rédei László, a neves matematikaprofesszor is. Odaszólt a mellette állóhoz: „Én mindig tudtam, hogy Szent-Györgyi Albert nagy ember, de miért kellett neki lovas szobrot állítani?”

Az egyetemi élettel foglalkozó anekdoták jelentős része foglalkozik az előadásokkal és a vizsgákkal. Az 1950-es években több egyetemen az volt a szokás, hogy az elégtelen osztályzatot nem írták be az indexbe, hanem csak egy hosszú vízszintes vonalat húztak be a megfelelő helyre. Szabó Zoltán professzor, aki a Szegedi Egyetemen igazságos, de nagyon szigorú vizsgáztató volt, kinyitotta az egyik vizsgázó indexét, és azt mondta: „Kolléga úr, a maga indexében kottázni lehetne.” Erre rímel, hogy Buzágh Aladár professzor a Budapesti Egyetemen az ilyen indexekbe violinkulcsot rajzolt.

Egy másik jellegű, hiteles kollokviumi eset Dániából. Az előzményekhez tartozik, hogy évekkel az eset előtt Niels Bjerrum és Johannes Brönsted együtt pályáztak a Koppenhágai Egyetem kémiai tanszékére. A tanszéket Brönsted nyerte el, a már ugyancsak nemzetközi hírű Niels Bjerrumnak az állatorvosi főiskola katedrájával kellett beérnie. Jannik Bjerrum – Niels fia, aki később a Koppenhágai Egyetem nagy hírű professzora lett – Brönstednél kollokvált. A kérdés olyan problémára vonatkozott, amellyel kapcsolatban Niels Bjerrum fontos eredményeket ért el. Jannik így kezdte feleletét: „Apám szerint...” Ekkor Brönsted közbeszólt: „És a kedves édesanyjának mi a véleménye erről a problémáról?”

Valószínűleg Hetényi Géza, a Szegedi Egyetem kiváló belgyógyász professzora nevéhez fűződik a világ legrövidebb vizsgája. Hetényi azt kérdezte a hallgatótól: „Mit tud a hemofíliákról?” A vizsgázó: „Hemofíliáák?” Hetényi: „Elégtelen.” A hallgató szavából és hangsúlyából egyértelmű volt, hogy a vizsgázó nem tudta, hogy a hemofíliának több fajtája létezik. (Dr. Blahó György közlése.)

A tudósi szórakozottság gyakran vezet furcsa, komikus helyzetekhez. Ilyennek voltam tanúja egy bécsi nemzetközi konferencián 1973-ban. Az előadók kézben tartott mikrofont, a mutatópálca helyett pedig az akkor még újnak számító fénymutatót (persze még nem lézerest!) használtak. Az egyik előadó, Sten Ahrland kiváló svéd professzor szórakozottságában a fénymutatóba beszélt, és mivel természetesen nem volt hangerősítés, bosszankodva jegyezte meg: „it is out of order”. A közvetlenül utána sorra került Ulrich Mayer bécsi professzor a mikrofonnal próbálta megmutatni a vetítővásznon megjelent ábrán az éppen lényeges pontot. Mivel ez érthetően nem sikerült, csak ennyit mondott: „something is wrong”.

A tudományos konferenciákon állandó probléma az előadásokra adott idő túllépése. 1962-ben egy stockholmi nemzetközi konferencián az elnök Lars Gunnar Sillén bevezetőjében elmondta, hogy az üléselnök előtt egy kis zöld lámpa fénye az engedélyezett idő előtt egy perccel sárgára, lejártakor pedig pirosra változik. Ha még ekkor sem hagyja abba, akkor az elnök egy csengővel hangjelzést ad – ekkor megszólalt a csengő, és nem is lehetett érteni, hogy mit mond Sillén. Belépett viszont egy tagbaszakadt ember, egyébként Sillén docense, vállára vette a továbbra is beszélő Sillént, és kivitte a teremből. Nem is volt sok baj az időtúllépéssel.

Sok történet kering a tudósi elbizakodottságról is. Az egyik legismertebb Arthur Eddingtonhoz, a kiváló angol fizikus nevéhez fűződik. Eddingtonnak egy fizikus azt mondta, hogy a relativitáselméletet csak hárman értik igazán. Eddington nem válaszolt. Mire a fizikus: „Ne szerénykedjék!” Eddington: „Éppen ellenkezőleg, azon gondolkodom, hogy ki lehet a harmadik.” [23] A másik történet hőse is egy jelentős fizikus, H. A. Rowland, az amerikai fizikai társaság első elnöke, aki egy alkalommal szakértőként volt a bíróságra beidézve. A bíró, hogy illetékességéről kapjon információt, megkérdezte: „Ki Amerika legelismertebb fizikusa?” Rowland azonnal felelt: „Én vagyok.” A bíró megismételte a kérdést, és szerénységre intette. Rowland felelete: „Igen, de gondolnia kell arra, hogy eskü alatt beszélek.” [24]

Walther Nernst a Berlini Egyetemen a termodinamika főtételeinek tárgyalásakor a következőképpen bizonyította [25], hogy nem fognak negyedik tételt felfedezni: „Az első főtételt hárman: Mayer, Joule és Helmholtz, a második főtételt ketten: Carnot és Clausius, a harmadik főtételt pedig egyvalaki, jómagam fedeztem fel.”

Lev Landau, a nagy orosz fizikus autóbalesetet szenvedett, az agya is megsérült. Lábadozásakor az egyik, hogyléte felől kérdező látogatójának azt mondta: „Már nem Lifshitz, de még nem Landau.” Lifshitzcel társszerzőségben írt Landau egy híres tízkötetes elméleti fizikai tankönyvet. Valószínűleg nem hiteles a történet, mert Landau nem épült fel, 1968-ban a kórházban halt meg.

Az egyik legérdekesebb esete a tudományos humor megnyilvánulásainak, amikor a köznapi esemény vált ki tudományos megfontolást. Winkler Lajos, a Budapesti Tudományegyetem nemzetközi hírnevű analitikusa, rendszeresen késő éjszakáig, sokszor hajnalig dolgozott Múzeum körúti laboratóriumában. Egy hajnalon hazafelé menet látta, hogy az utcaseprő jobbra-balra csapkodva az utca szemetét nagy port csinál, de a szemetet nem takarítja el. Odaszólt az utcaseprőnek: „Így az egész por ott marad!” Az utcaseprő válasza: „Hát amit az úr beszí?” Winkler az analitikai kémiai gondolkodás iskolapéldájaként említette ezt a feleletet tanítványainak.

Az elmélet és a kísérlet viszonya a természettudományokban rengeteg, jobbára felesleges vitára adott alkalmat. Teljesen egyértelmű, hogy a két megközelítés kiegészíti egymást. Erre Winkler munkássága is jó példa. Egyik jelentős eredménye volt a tapasztalati úton nyert korrekciók alkalmazása a súly szerinti elemzésben. Ezek segítségével az elméletileg nem kezelhető zavaró tényezők hatása figyelembe vehető. Kolthoff, a XX. század egyik meghatározó jelentőségű analitikai kémikusa, egyik munkájának élére a következőt írta: „Die Theorie leitet – das Experiment entscheidet.” Winkler 1930-ban egy nemzetközi kongresszuson tartott előadásában egy kicsi módosította ezt a megállapítást: „Das Experiment entscheidet – die Theorie leitet – irre.” Ezt a csipkelődő megjegyzést Winkler, az elméleti megfontolásokat gyakran alkalmazó és azokat alapvetően fontosnak tartó kutatóként megengedhette magának.

A kísérletek pontosságának alapvetően fontos voltát túlzóan jellemezte Rutherford azzal, hogy „ha a kísérleteid értékeléséhez statisztikára van szükséged, akkor jobb kísérleteket kell végezned”.

Ha a kísérleti eredmény megbízható és reprodukálható, akkor az elmélet szorul módosításra, vagy teljes elvetésre. Ilyen esetben érvényes Joliot-Curie mondása: „Minél távolabb van a kísérleti eredmény az elméletileg várhatótól, annál közelebb van a Nobel-díjhoz.”

Egy adalék az anekdoták hitelességének kérdéséhez. Sokszor emlegetik az USA Atomenergia Bizottságának egyik ülését, melyen az elnöklő Urey-nek Teller a következő kérdést tette fel: „Elnök Úr! Az USA demokratikus állam?” Urey meghökkent, és azt válaszolta: „Természetesen. Az USA a legdemokratikusabb állam.” Teller: „Feltételezem, hogy akkor a fontos kérdéseket itt népszavazással döntik el.” Urey: „Természetesen. Minden fontos kérdést népszavazással döntünk el.” Teller: „Akkor javasolom, Elnök Úr, hogy ülésünket magyar nyelven folytassuk.” Ugyanis az öt tag közül négyen (Teller, Wigner, Szilárd és Neumann) magyarok voltak. Igazán jól hangzik. 1983-ban megkérdeztem Wigner Jenőt, hogy tényleg megtörtént-e ez az eset. Wigner azt válaszolta, hogy nem is történhetett volna meg, mert ő maga sosem volt az Atomenergia Bizottság tagja, hanem csak annak valamelyik albizottságáé.

A megfigyelés fontosságát jelzi a következő történet. Egy belgyógyász professzor (Korányi?) a cukorbetegségről tartott előadást az egyetemen. Megjegyezte, hogy az orvosnak nem szabad undorodnia attól, hogy a vizeletben lévő cukrot ízleléssel mutassa ki. (A múlt század első évtizedeiben vagyunk!) Bemártotta az egyik ujját egy vizeletet tartalmazó edénybe, és megnyalta. Azután azt mondta, hogy még az undor legyőzésénél is fontosabb, hogy pontosan figyeljük meg a dolgokat. „Ha alaposan figyeltek volna, akkor észre kellett volna venniök, hogy a mutatóujjamat mártottam a vizeletbe, de a gyűrűsujjamat nyaltam meg.”

Van példa arra is, hogy egy tévedés válik humoros módon jelentős felfedezéssé. Vámossy Zoltán (1868–1953), a neves budapesti gyógyszertan professzor bosszankodott, hogy a laboratóriumban az etilalkoholos üvegben a folyadék rendszeresen megcsappant, anélkül, hogy azt éppen akkor a laboratóriumban használták volna. Arra gyanakodott, hogy az egyik altiszt csinálgat magának egy kis itókát. Mivel a fenolftalein-indikátor gyengén lúgos oldatban (ilyen a vizelet is) élénkvörös színűvé válik, egy kevés fenolftaleint tett az üvegbe, és várta, mikor jelentkezik az altiszt, hogy vér van a vizeletében. Az altiszt jelentkezett is, de arra panaszkodott, hogy hasmenése van. Így fedezte fel Vámossy a fenolftalein hashajtó hatását.

Wood, a világhírű amerikai fizikus nagyon kedvelte a meghökkentő megoldásokat. Számos humoros írása is megjelent. Életéről és munkásságáról egy kiváló könyv is napvilágot látott. [26]

Egy alkalommal, amikor a különlegesen nagy felbontású spektrográfiai kísérleteihez használt és egy öreg csűrben tartott spektrográfjának az igen hosszú csöve bepókhálósodott, Wood egy macskáját tolta be a csőbe, és a cica pompásan kitisztította a műszer csövét. A módszer azonban nem terjedt el.

Amikor a múlt századfordulón nagy port vert fel Blondlot francia fizikus közlése az N-sugarak felfedezéséről, számos kutató vallott kudarcot az új sugárzás kimutatásában. Egyre inkább az a vélemény terjedt el, hogy ilyen sugárzás nincs is. A kegyelemdöfést Wood adta meg, aki meglátogatta Blondlot laboratóriumát. A sötétben végzett kísérletek során Blondlot meghökkentő pontosságú észleléseket mutatott, csak az volt a baj, hogy amikor Wood észrevétlenül kivette az N-sugarak elhajlítására szolgáló alumíniumprizmát a készülékből, Blondlot zavartalanul folytatta méréseit. Meg kell jegyeznünk, hogy nem Blondlot csalt, hanem a technikusa, aki csak örömet akart szerezni főnökének.

Hasonló eset történt Fehér Dániellel, a nemzetközi elismertségű talajbiológussal, a Soproni Egyetem tanárával. Az 1930-as években azt találta, hogy a legkülönfélébb anyagok a növények növekedését befolyásoló sugárzást bocsátanak ki. Kísérletei szerint a sugárzó anyagtól mért távolság függvényében a különböző növények hajtásai ellentétes irányú tropizmust mutatnak. Ezeket a kísérleteket senki sem tudta reprodukálni. A laboratóriumban az a vélemény járta, hogy Fehér professzor altisztje reggelente a kb. egy méter hosszú edényben hajtatott növényeket a két kezével összesimította, mert nagyon szerette professzorát, és örömet akart neki okozni.

   1.5.2. Elnevezések

Az új jelenségek, növény- vagy állatfajták, vegyületek felfedezése szükségessé teszi új elnevezések megalkotását. Ezek, különösen a különböző nevek, a nyelvi különbségek összecsengésével is, sokszor adnak alkalmat humoros helyzetekre. Sőt a sajátos nyelvi vonatkozások folytán az egyszerű vegyületek neve is lehet többjelentésű és humoros. Sok ilyen példával találkozunk majd a 6. fejezetben, itt csak két, a tájékozatlan olvasó számára furcsa nevet adunk meg. A perjódsav angol neve periodic acid, amit a kémiában járatlan periodikus savnak vélhetne. Vagy a complicatic acid, mely nem azért kapta a nevét, mert bonyolult sav, hanem azért, mert a Stereum complicatum nevű növényből vonták ki.

   1.5.3. Előadások, dolgozatok

A tudományos előadások és dolgozatok megannyi lehetőséget kínálnak a humorra. 1951-ben, a szegedi vegyészkonferencián Müller Sándor professzor azokról a szerves kémiai vizsgálatairól beszélt, melyekkel kapcsolatban egy Döring nevű német kémikussal ellentétes eredményekre jutott. Előadásában (1951!) azt mondta: „ezeket a munkákat mi Anti-Döringnek nevezzük”. Csűrös Zoltán professzor pedig egy, a szilikonok kémiájával és gyakorlati alkalmazásaival foglalkozó előadásában azt mondta, hogy „a németek azért vesztették el a háborút, mert nem fedezték fel a szilikonokat, és üldözték a Kohnokat”.

Alfred Werner a zürichi ETH professzora, a koordinációs kémia Nobel-díjas megalapítója, nem vetette meg a szeszes italokat. Egyik előadásán az alkoholokról beszélt. Felírta a képletet: CH3CH2OH, és azt mondta, „ez az etil-alkohol, meglehetősen veszélyes anyag. Ha elveszünk belőle egy CH2-csoportot, kapjuk a metil-alkoholt, CH3OH, ami egy nagyon veszélyes anyag. Ha ebből is elveszünk egy CH2-csoportot, akkor kapjuk a HOH-t, a vizet, ami egy rendkívül veszélyes anyag.” [27]

A tudományos dolgozatokkal kapcsolatban sok minden kelthet humoros érzéseket az olvasóban. Lehet – véletlenül vagy szándékosan – maga a cím is humoros, erre is sok példát találunk a 6. fejezetben. Vannak olyan közlések, melyek esetében a szerző neve és/vagy a dolgozat tárgya lehet humoros.

A Physical Review 1948. április 1-ji számában megjelent dolgozat [28], melynek szerzőiként Alpher, Bethe és Gamow voltak feltüntetve, éppenséggel nem volt áprilisi tréfa, hiszen az ún. „Big Bang”-elmélet alapvetése volt. A dolgozatnak azonban csak Alpher és Gamow voltak a szerzői, Bethe nevét csak a tréfa (αβγ) kedvéért írták oda. A szerzők Bethe neve mellé kéziratukban odaírták, hogy „in absentia”, de ez lemaradt a megjelent dolgozatban.

Gyakran hallható megjegyzés, elsősorban elméleti fizikusok és kémikusok részéről, amikor kísérletileg nyert kevés számú adat alapján összefüggéseket állapítanak meg, például, hogy „ön öt állandót használt az összefüggés leírására. Öt állandó elég lenne, hogy a pontok egy elefánt rajzát határozzák meg!” Ezt a közhelyet cáfolta meg James Wei egy rövid dolgozatában. [29] Bemutatja, hogy valójában hány állandó kell egy egyszerű elefántrajzolat leírásához. A figurát 36 pont alapján rajzolta meg. Ezután a Fourier-szinuszsoros legkisebb négyzetes megközelítést és növekvő számú állandót alkalmazva a következő eredményre jutott. Öt állandóval egy kis hurkot is tartalmazó tojást, tíz állandóval egy kicsit összetettebb dobozkát, húsz állandóval már egy állatra emlékeztető, harminc állandóval pedig már az eredeti 36 pontos ábrát megközelítő ábrát kapott (1.3. ábra).

1.3. ábra. Az elefánt ábrázolásának közelítése

Az olvasó, illetve az előadást hallgató számára komikus hatásúak lehetnek a túlságosan gyakran használt szófordulatok. A dolgozat közlésre beküldésétől a megjelenésig is lehetnek érdekes, a külső szemlélő számára humoros elemek. A tudományos közlemény szerzője a Mimosa spinosa (tüskés mimóza) családba tartozik, érzékenysége az olvasó számára mosolyt fakasztó lehet. Egy példa: 1954-ben kértem egy dolgozat különnyomatát egy amerikai szerzőtől. A küldött különnyomatot az 1.4. ábra mutatja. A gépírásos szöveg szerint „A szerző sajnálja, hogy a szerkesztő öt kötőjelet törölt a dolgozatból a nyelvtani szabályok megsértésével, a konzisztencia föláldozásával és a szerző tiltakozása ellenére.” [30]

1.4. ábra. Egy dolgozat különnyomatának címoldala a szerző gépírásos megjegyzésével

Olykor még a dolgozatok végén olvasható köszönetnyilvánítások is lehetnek humorosak. Sven Britton eredetileg az Immunology című folyóiratba küldte el közlésre egy dolgozatának kéziratát, de John Turk, a szerkesztő azt nem fogadta el. A dolgozat végül a Journal of Experimental Medicine című folyóiraban jelent meg, [31] és a szerző köszönetet mondott John Turknak a közlemény jelen formájában való közléséhez nyújtott segítségéért

A tekintélyes Journal of Organic Chemistryben egy hosszú közlemény [32] jelent meg – időmértékes versben írva. A szerkesztő lábjegyzetben közölte, hogy a jövőben csak a szokványos prózában írt cikkeket fogadják el közlésre.

A Jornal of Histochemistry and Cytochemistry című folyóiratban pedig a versben írt munkának a kottáját is közölték. [33] A szerző, J. H. Shapiro, munkáját egyébként egy konferencián saját gitárkíséretével dalolta el.

Talán e kategóriába sorolható a jókedvű diáknóta is:

„Minden vízbe mártott test,

Kisangyalom;

A súlyából annyit veszt,

Kisangyalom;

Mint amennyi az általa

Kiszorított víz súlya,

Kisangyalom.”

Teller Ede nagyszerű fizikakönyve [34] egyik fejeztének mottójául adta ezt a versikét!

Állandó követelmény a folyóiratok szerkesztői részéről a dolgozat tömörsége. Az addigi legrövidebb dolgozat minden bizonnyal a Journal of Applied Behavioral Analysis című folyóiratban jelent meg, [35] melynek nincs szövege, mindössze egy néhány soros „bírálatot” tartalmaz. Ezt követte 13 évvel később egy ugyanott megjelent, hasonló jellegű, az 1.5. ábrán teljes terjedelmében közreadott közlemény. [36] Még ezeken is túltesz az „Advances in Artificial Intelligence” című, egy egész (üres) oldal „terjedelmű” közlemény [37], melynek egy szó szövege sincs, valószínű, hogy három szerzője is álnevet visel. Igaz, hogy ez a cikk, melynek azért súlyos a mondanivalója (ti. nincs haladás ezen a területen), humoros folyóiratban jelent meg.

1.5. ábra. Egy dolgozat teljes szövege

Igen tömör E. Scott Barr közleménye [38] is, mely arra a kérdésre, hogy van-e összefüggés az anyagok sűrűsége és törésmutatója között, egyetlen ábrával válaszol (1.6. ábra).

1.6. ábra. Változik-e egyértelműen a törésmutató a sűrűséggel

   1.5.4. Humoros tévedések

Fontos eleme a tudományos munkának a tévedés. Assisi Szent Ferenc közismert mondásának parafrázisaként mondhatjuk, hogy a tudományos igazsághoz vezető út tévedésekkel van kikövezve. Persze nem minden tévedésnek van szerepe az igazság feltárásában, és számos tévedésnek van humoros kicsengése. Az meg éppen szórakoztató, ha a tévedés a mindennapokban történik a tudós saját területét is érintően. Egy példa: Virchow, a világhírű német fiziológus és antropológus, akit a Magyar Tudományos Akadémia 1873-ban külső tagjává választott, Budapesten jártában több magyar tudóssal találkozott. Megjegyezte, hogy a legjellegzetesebb magyar koponyák Hunfalvy Pálé, Toldy Ferencé és Mátray Gáboré. Elcsodálkozott, amikor megmondták neki az eredeti neveket: Hunsdorfer, Schedel és Rothkrepf. [39]

Tudományos viták esetében a tévedések olykor alkalmat adnak gyilkos kifigurázásra is. Szekfű Gyula A száműzött Rákóczi című könyvét – sok elismerés mellett – több bírálat is érte. Az egyik heves bíráló Ballagi Aladár volt, aki több előadást is tartott, melyek kötetben is megjelentek. Szekfű Gyula erről a vitáról egész könyvet [40] írt Mit vétettem én? Ki gyalázta Rákóczit? címmel, melyben Ballagi tudományos hitelének csökkentésére idéz annak egyik korábbi munkájából. Ballagi Wallenstein horvát karabélyosai című könyvében három helyen is idéz történeti forrásokat, melyek szerint például a 105 századból álló lovasságnak mindössze 1438 sóskifli jutott, vagy hogy Zrínyi százada 8-án 35 darab sóskiflit kapott, 5-én pedig 18 sóskifli volt az élelme. Idézzük Szekfű könyvét (18–19. oldal):

„Legyen szabad itt megjegyezni, hogy ha csak ötven embernyi századokról beszélünk, ebből a 18 vagy 35 sóskifliből Forgách és Zrinyi kétszázötven emberének kellett egy napig táplálkoznia. Már magában e »táplálék« felosztása is komoly gondot okozhatott az akkori hadvezetőségnek, melyben nagy művészeknek kellett lenniök, ha 1438 sóskiflit 105 század, tehát legkevesebb 5000 ember közt felosszanak!”

„De ne legyünk igazságtalanok. A tudatlanság, legyen az még oly nagyfokú is, a tudománnyal foglalkozó állampolgárok elvitathatatlan jogához tartozik, melyeket azok természetesen egyetemi tanári állásukban sem vesztenek el. A tudós professzort nem lehet kényszeríteni még arra se, hogy felderengjen koponyájában a laikus természetű gondolat: Salzküfel talán még sem sóskifli lesz, hanem esetleg Salzkübel-nek régies és népies formája, aminthogy a hafer és a haber szavakat ma is vegyesen szokás használni. Ez esetben kiderülne hogy a szegény huszárok még sem haltak éhen, hanem hogy fizetésük nagy részét – sóban kapták. A Salzküfel ugyanis nem egyéb, mint a mázsás sulyu porrá tört só fabödönyökben, melyek a Salzkammergutról jöttek és a katonáknak zsold fejében osztattak ki, akik azután a föld népének kicsiben, élelemért eladták. Az 5000 huszár tehát zsold fejében majdnem 1500 mázsa sót kapott. A fizetés ezen módja a XVI. és XVII. században katonaságnál és polgári hivataloknál a Rajnától Erdélyig el volt terjedve. Ehhez vehetjük még, hogy a sóbeli fizetés régi magyar szokás is: már a középkorból van számtalan adatunk, hogy a főméltóságok: nádor, vajda, bán is részben sóban vették kézhez járandóságukat. A magyar sallárium szó is innen származik (sal = só latinul), a francia salaire hasonlóképpen. Mindez megvilágítja a sóskifli symptomatikus jelentőségét: Ballagi Aladár a katonai szervezés történetéről ir és legcsekélyebb ismerettel sem rendelkezik a katonai szervezet dolgában. Megemlítjük, hogy aki csak valamit lapozgatott a Ballagitól is állítólag használt udv. kamarai levéltárban, az tudja az iratok és tárgyalások nagy tömegéből, hogy Ballagi sóskiflije országos sérelem volt. Nem ugyan katonai sérelem, hanem gazdasági: a katonáknak küldött és ezektől eladott osztrák főtt sóval (Salzküfel) kiszoritották Magyarországból a magyar kősót, megtiltván ennek szállitását! De mi ez a sérelem a sóskiflin éhező huszárok dolgához képest, melynek felfedezésével egész közönségünket lekötelezte!”

   1.5.5. Tréfás koholmányok

Számos tudományos közleményben, bár az összes közleményeknek legfeljebb csak ezrelékben kifejezhető hányadában koholt, nem valódi adatok szerepelnek. Meg kell különböztetnünk a szándékos tudományos csalást, melyre nincs mentség, a tréfás koholmányoktól. Az ezekre vonatkozó angol szónak, hoax, mely etimológiailag a hókuszpókuszból származtatható, valószínűleg ez a legjobb magyar megfelelője. Ezek célja a felültetés, egyes eredmények ironikus bemutatása, melynek a tudományosan nem eléggé képzettek vagy az adott kérdésben nagyon elfogultak esnek áldozatául.

A tréfás tudományos koholmányok klasszikus pédája az a francia nyelvű közlemény, mely 1840-ben az Annalen der Chemie und Pharmacie-ben, Liebig nagy hírű folyóiratában jelent meg. [41] A szerző a szerkesztőhöz intézett levelében arról tudósít, hogy mangán-acetátból, meglehetősen körülményes eljárással, az alkotórészeknek klóratomokkal való fokozatos kicserélése révén sárga lemezekből álló, a klórhidráthoz nagyon hasonló anyagot állított elő. Az elemzésekből kitűnik, hogy az anyag kizárólag klórt és vizet tartalmazott. A gőzsűrűség mérésével megállapította a molekulasúlyt is, és az anyag képletét a következőképpen adta meg: Cl2Cl2 + Cl3Cl6Cl6 + H2O. Az érdekes felfedezést ismertető levelet egy S. C. H. Windler nevű szerző írta alá. A közleményhez Liebig egy aláíratlan lábjegyzetben hozzátette, hogy Londonban máris nagy kereslet mutatkozik az új vegyület iránt, melyet főleg hálósipkák és alsónadrágok fehérítésére használnak. Az olvasók többsége természetesen már a Schwindler aláírás megpillantása előtt gyanakodott, hogy tréfáról van szó. A levelet tulajdonképpen Wöhler, a kor nagy kémikusa írta, aki ezzel a Dumas által kifejlesztett és egyben teljesítőképességében túlértékelt típuselméletet akarta kifigurázni. Wöhler eredetileg nem szánta levelét a nyilvánosságnak, azt csak saját szórakoztatására írta, de Liebignek annyira megtetszett, hogy közölte folyóiratában.

Nem egyértelműen tisztázottak „A balra forgató jégkristályok toxikológiai jelentősége” című, képtelenségek halmazát tartalmazó közlemény megjelenésének körülményei. A The Analyst című folyóiratban jelent meg a kivonata [42] a J. Beeman által írt, a Bull. Bureau Chemical Investigation, New York State Police-ben megjelent közleménynek. Néhány jellegzetes részlet a kivonatból:

„Moussewitz (Arch. Pchy. U. Norm. 1933, 199, 275) hókristályokat bombázott izoklónikus ciklotronnal a megaspektrális tartományba tartozó hullámhosszakat használva, és szabálytalanságokat észlelt a jégkristályok extinkciós szögében, amikor azokat termarészecskékkel sugározta be. … A csapvizet tömegspektrométerrel elemezték, hogy pontosan rögzítsék a berillium koncentrációját, hogy az literenként 0,0067 μg-nál kevesebb legyen, különben a termarészecskék abszorbeálódnak és szabálytalan eredményeket nyernek. … A kristálykeverék vizsgálata polarizált fényben azt mutatta, hogy a monoklin, tűszerű kristályok balra, a hexagonális lemezek jobbra forgattak. Ezeket el lehetett választani egymástól etil-alkoholos kezeléssel, amikor is csak a balra forgató kristályok oldódtak fel. A kvantitatív toxicitási vizsgálatok azt mutatták, hogy a balra forgató jég toxicitási indexe +3,45, míg a jobbra forgatóé –3,45, így a közönséges jég olvadáskor a két anyagnak racém, nem mérgező keverékét adja. A balra forgató kristályokat 10 mg/kg adagokban parenterálisan injekciózva gasztritisz, hasmenés, gyors pulzus alakult ki, a szemek kidülledtek, és a személyek rendkívül ingerlékennyé váltak. … Humánkísérletekben 1 liter kereskedésbeli brandybe előzetesen készített és kezelt 2,5 cm-es jégkúpot áztattak 3 órán keresztül, 60 ml-es adagokban. A szokásos alkoholos (néhány esetben extrém mértékű) intoxikáció mellett az állatkísérletekben észlelt tünetek is jelentkeztek. … Egy kontrollcsoportban az alanyok 1 liter vizet, melyet közönséges jégkristályok azonos mennyiségével kezeltek, fogyasztottak 60 ml-es dózisokban. Nem észlelték a tüneteket.”

Az Analyst következő számában [43] néhány sorban jelezték, hogy ezt a kivonatot hiba folytán közölték. Valószínű, hogy a folyóirat egyik elbocsátásban lévő alkalmazottja bosszúból csempészte be a cikket. A folyóirat szerkesztőjének levele szerint [44] a kivonatnak nem lett volna szabad megjelennie, és a nehéz háborús évekkel, a szerkesztőség tagjainak túlfeszített munkájával indokolta a téves közlést. Minden bizonnyal nem létező dolgozatról, sőt nem létező folyóiratról van szó, bár ennek ellene szól, hogy W. H. Throckmorton a CHEMTECH-ben újraközölte az állítólagos cikket, mely egyébként alig bővebb az Analystben megjelent kivonatnál. [45]

Érdekes eset, amikor a tréfának szánt koholmány szinte önálló életet kezd élni. Crick és Orgel példája tanulságos. Crick, a nukleinsavak kettős hélix szerkezetének Nobel-díjas társfelfedezője, valamint Orgel, a rendkívül sokoldalú és jelentős kémikus, akinek az élet eredetével foglalkozó munkái ezen a területen a legértékesebbek közül valók, 1973-ban az Icarus című folyóiratban közöltek egy dolgozatot [46] „Directed panspermia” (Irányított pánspermia) címmel. Ebben a pánspermia régen meghaladott és tulajdonképpen komolyan soha sem vett, bár az igazán zseniális Arrhenius által felvetett elméletét elevenítették fel, megtoldva egy még bizarrabb feltételezéssel. Azt a gondolatot vetik fel, hogy az első sejtek nem véletlenszerűen kerültek a Földre, mint azt Arrhenius gondolta, hanem értelmes lények közreműködésével: vagy hárommilliárd évvel ezelőtt valahonnan a világegyetemből egy rendkívül fejlett civilizáció tagjai – például azért, hogy az életet a Földön és talán a világegyetem más pontjain is elterjesszék – nagy sebességű, nagyméretű automatikus űrhajóba csomagolva különböző mikroorganizmusokat küldtek a Földre. Ezek az itt talált szerves anyagokat táplálékul használták, és belőlük a biológiai fejlődés során kialakult az élővilág teljessége.

A dolgozatban sokszor emlegetik a sci-fit, és jelzik, hogy elméletük még bizonyításra szorul. Egyik fő érvük az, hogy a Földön igen kevés a molibdén nevű elem, melynek vegyületei a legtöbb ma élő szervezet számára nélkülözhetetlenek, és talán az élet keletkezéséhez is feltétlenül szükségesek voltak. Mivel arról, hogy a molibdén oly fontos az életműködés biokémiai folyamataiban, a földi élet vizsgálata alapján vehettünk tudomást, ez az érv nem is lenne mérlegelhető.

Mint az egy amerikai riporterpárosnak a könyvéből kiderült, [47] Orgel és Crick az irányított pánspermia elméletét tulajdonképpen saját szórakoztatásukra dolgozták ki. Orgel a riporter egyenes kérdésére kijelentette, hogy egyáltalán nem hiszi, hogy ebben keresendő a földi élet eredete. A tréfának szánt írást azonban az áltudományok népszerűsítői arra használták fel, hogy szerzőikre mint tekintélyekre hivatkozzanak: íme, világhírű tudósok nem csupán feltételezték a Földön kívüli intelligenciákat, de a földi életet is velük hozzák kapcsolatba. Maga Crick is egyre több érvet kísérelt meg az elmélet alátámasztására felhozni. Végül egész könyvet írt erről az elképzelésről, melyben azért lényegében jelzi annak teljes valószínűtlenségét, megemlítve, hogy felesége is sci-finek tartja azt. [48] Azonban sokan veszik komolyan, amit az is mutat, hogy a „Directed panspermia” kifejezésre 62 000 adat jelenik meg a Google-ban.

A   

   Irodalom

[1] Makara György: Emlékfoszlányok Neumann Jánosról. Magyar Tudomány 25 (1980) 482.

[2] Timár György: Nevető lexikon. Budapest, Gondolat, 1974.

[3] Romhányi József: Szamárfül. Budapest, Móra, 1983. 255–256.

[4] Daczi Margit–T. Litovkina Anna–Barta Péter (szerk.): Ezerarcú humor. Budapest, Tinta, 2008.

[5] Tóth Béla: Szájról szájra. Budapest, Atheneum, 1901.

[6] Sillén, Lars Gunnar: A kémia és a világnyelvek. Magyar Kémikusok Lapja 22 (1967) 595.

[7] Kauffman, George B.: In memoriam Christian Klixbüll Jørgensen. Chemical Educator 9 (2004) 249.

[8] Mikó Imre: Az utolsó erdélyi polihisztor. Bukarest, Kriterion, 1971. 271.

[9] Dobell, Clifford: Dr. O. Uplavici (1887–1938). Parasitology 30 (1938) 239; Isis 30 (1939) 2. 268–272.

[10] Goenner, Hubert F.: S. B. Preuss: A short life. Physics Today 35, 5 (1982) 15.

[11] Klein, E.: Is the passage of time accelerating? Proceedings of EPAC, Paris, 2002. 35.

[12] Strautmann, N.: The history of the cosmological constant problem. Előadás a XVIII. Colloquiumon. Paris, 2002. http://eprintweb.org/S/article/gr-qc/0208027; Lewenstein, Maciej et al.: Quantum field theory of atoms interacting with photons: Foundations. Phys. Rev. A50 (1994) 2207–2231.

[13] França, Vívian Vanessa: Estudos dos Efeitos de Colisões Atômicas na Dinâmica... MS értekezés. Universidade Federal de São Carlos, Brasil, 2005. http://www.ifsc.usp.br/∼dft/vivi_arquivos/v.v.franca_MSc_thesis.pdf

[14] Wigner, Eugene Paul: Events, Laws of Nature and Invariance Principles. Nobel Prizes in Physics (1963–1970). Elsevier, 1998. Symmetries and Reflections. MIT Press, 1970.

[15] Szüllő Géza (szerk.): A t. Ház humora. Budapest, 1943. 230–231.

[16] Bisztray Gyula: Jókedvű magyar tudósok. Budapest, Gondolat, 1972. 132.

[17] Feleki, László: Keeping laughably up with science. Impact of science on society 19 (1969) 279.

[18] Freud, Sigmund: Esszék. A vicc és viszonya a tudattalanhoz. Budapest, Gondolat, 1982.

[19] Koestler, Arthur: The Act of Creation. New York, Dell, 1967.

[20] http://en.wikipedia.org/wiki/Nitrous_oxide

[21] http://www.darwinawards.com/darwin/darwin1999-11.html

[22] http://en.wikipedia.org/wiki/Tickling

[23] Chandrasekhar, Subrahmanyan: Truth and Beauty. Chicago, Univ. Chicago Press, 1987. 117.

[24] Weber, R. L.: A random walk in science. (Kirkpatrick, P.: H. A. Rowland). London, Institute of Physics, 1973. 46.

[25] Weber, R. L.: Science with a smile. (Kutzscher, Edgar W.: Walther Nernst). Bristol, Institute of Physics, 1992. 23.

[26] Seabrook, William: Doctor Wood, modern wizard of the laboratory. New York, Harcourt, Brace and Co., 1941.

[27] Kauffman, George B.: Alfred Werner, Founder of Coordination Chemistry. Berlin, Springer, 1966. 54.

[28] Alpher, R. A.–Bethe, H.–Gamow, G.: The origin of chemical elements. Physics Review 73 (1948) 803–804.

[29] Wei, James: Least square fitting of an Elephant. CHEMTECH, February 1975. 128–129.

[30] Beukenkamp, John–Rieman III., William–Lindenbaum, Siegfried: Behavior of Condensed Phophates in Anion Exchange Chromatoraphy. Analytical Chemistry 26 (1954) 505.

[31] Britton, S.: Regulation of antibody synthesis against Escherichia coli endotoxin. IV. J. Exp. Med. 129 (1969) 469–482.

[32] Bunnett, J. F.–Kearley Jr., F. J.: Comparative mobility of halogens in reactions of dihalobenzenes wth potassium amide in ammonia. J. Org. Chem. 36 (1971) 184–186.

[33] Shapiro, H. M.: Flurescent dyes for differential counts by flow cytometry. J. Histochem. Cytochem. 25 (1977) 976–989.

[34] Teller Ede: A fizika nagyszerű, mert egyszerű. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1993.

[35] Upper, Dennis: The unsuccessful self-treatment of a case of „writer’s block”. J. Applied Behavior Analysis 7 (1974) 497.

[36] Didden, Robert et al.: A multisite cross-cultural replication of Upper’s (1974) unsuccessful self-treatment of writer’s block. J. Applied Behavior Analysis 40 (2007) 773.

[37] Grumme, Albrecht–Schmelzeisen, Fritz–Helmke, Helmut: Advances in Artificial Intelligence. Annals of Improbable Research 1 (1995) 11.

[38] Barr, E. Scott: Concerning index of refraction and density. Amer. J. Physics 23 (1955) 623.

[39] Bisztray Gyula: i. m. 33.

[40] Szekfű Gyula: Mit vétettem én? Ki gyalázta Rákóczit? Dick Manó kiadása, Budapest, é. n. 17–19.

[41] Windler, S.C.H.: Ueber das Substitutionsgesetz und die Theorie der Typen. Annalen der Chemie und Pharmacie 33 (1840) 308.

[42] Beeman, J.: Toxicological Significance of Laevorotatory Ice Crystals. Analyst 69 (1944) 97.

[43] Corrigendum. Analyst 69 (1944) 138.

[44] Grimmer, F. D.: Levél a szerzőhöz 1976. március 8.

[45] CHEMTECH, September (1979) 522, 549.

[46] Crick, F. H. C.–Orgel, L. E.: Directed panspermia. Icarus 19 (1973) 344.

[47] Landsburg, A.–Landsburg, S.: In Search of Ancient Mysteries. London, Corgi, 1974.

[48] Crick, Francis: Az élet mikéntje. Budapest, Gondolat, 1987.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.