KÍNA ÉS A VÁLSÁG

KÍNA ÉS A VÁLSÁG

Inotai András–Juhász Ottó

Megjelent az MTA Világgazdasági Kutatóintézetének támogatásával.

ISBN 978 963 05 9127 0

Kiadja az Akadémiai Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.

www.akademiaikiado.hu

www. gazdasagiklub.hu

Első magyar nyelvű kiadás: 2010

©Inotai András, Juhász Ottó 2010

©Akadémiai Kiadó, Budapest 2010

A kiadásért felelős az Akadémiai Kiadó igazgatója

Felelős szerkesztő: Fehér Katalin

Olvasószerkesztő: Gilicze Gábor

Termékmenedzser: Kiss Zsuzsa

Fedélterv: Auth Design terve alapján Markó Natália munkája

Budapest, 2010

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió-

és televízióadás, valamint a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

Előszó

A globális pénzügyi és gazdasági válság új megvilágításba helyezte Kína belső viszonyainak és nemzetközi helyzetének alakulását. Jelen könyv szerzői e folyamat főbb aspektusainak bemutatására koncentráltak. A válság kezdeti szakaszában írt tanulmányok lezárásáig (2009 júniusának végéig) elemezték az eseményeket, törekedve arra, hogy a jövőre vonatkozó következtetéseket is levonjanak.

A kutatási eredmények arra engednek következtetni, hogy a globális válság tárgyalt szakaszában Kína pozíciója a nemzetközi kapcsolatrendszerben megszilárdult, s ez a jövőre nézve magában rejti annak esélyét is, hogy Kína felzárkózásának útja valamivel rövidebb, üteme valamivel gyorsabb lesz annál, mint amivel a szakértők – és maga a kínai vezetés is – a válság előtt számolt.

A válság eddigi időszaka megerősíteni látszik azt a véleményt, hogy a nemzetközi viszonyok egésze átrendeződőben van. A bilaterális, a regionális és a globális kötődések és szembenállások új rendszere van kialakulóban, s ennek – in statu nascendi – lehetünk szemtanúi. E folyamat egyik főszereplője kétségtelenül Kína, a feltörekvő erők jelenlegi legbefolyásosabbika. Szemléletesen jelzi a helyzetet az a pénzügyi, gazdasági és politikai interdependencia, mely Kína és az Egyesült Államok között kialakult. Erre, többek között, konkrét példa az, hogy Kína az USA legnagyobb hitelezője, egyben nélkülözhetetlen partnere olyan fontos globális és regionális kérdések kezelésében, mint maga a válság, a terrorizmus, az északkelet-ázsiai problematika (benne a koreai nukleáris kérdés), Irán problémája és így tovább.

A kölcsönös függés azonban nem zárja ki, sőt egyenesen föltételezi a nemzetközi versengés folytatódását, sőt éleződését. Kína folytatja nemzetközi emancipációs erőfeszítéseit „az új, harmonikus, igazságos és demokratikus világrend” kialakítása jegyében. Az Egyesült Államok változatlanul nem kíván „második” lenni senki mögött. Középtávon új, globális partnerség és felelősségmegosztás valószínűsíthető, a realitásérzék, a józan belátás és a kompromisszumos gondolkodás alapján. Hosszabb távon a kedvezőtlen esélyek sem zárhatók ki. A hosszú távú forgatókönyvek megfogalmazása azonban túl korai jövendölés lenne. Reményt kelt ugyanakkor, hogy a történelem veszélyekkel eddig legterhesebb konfliktusa, a XX. századi ún. kelet-nyugati szembenállás nem „forró”, hanem hidegháború eredményeként oldódott meg.

Átalakulóban van Kína és az Európai Unió, Kína és térségünk kapcsolatrendszere is. E nagy horderejű, feltehetően gyermekeinket és unokáinkat is érintő globális átalakulások iránt a magyar politika és a honi közvélemény sem maradhat közömbös.

E kötet, melyet az Olvasó kezében tart, a Magyar Tudományos Akadémia és a Miniszterelnöki Hivatal közös stratégiai kutatási programjai közül a Kína-kutatások harmadik ütemében, a 2008 közepe és 2009 közepe közötti időszakban elkészült tanulmányoknak csaknem felét tartalmazza. A válogatás során azt tartottuk szem előtt, hogy mely témák pótolják a legvalószínűbb hazai ismertségi deficiteket. A tavaly nyárig tartó kutatási periódus során elkészült összes, mintegy negyedszáz tanulmány az MTA Világgazdasági Kutatóintézetének gondozásában rövidesen megjelenő kötetekben lesz olvasható.

Jelen könyv folytatása „A változó Kína” című kötetnek, melyet ugyancsak az Akadémiai Kiadó jelentetett meg 2009-ben, a jelenlegi szerkesztők gondozásában. Jövőre újabb kötet megjelenése várható. A 2006-ban központilag elindított és támogatott Kína-kutatási projekt – a stratégiai kutatás további finanszírozásának hiányában – jelenlegi formájában 2010 júniusában befejeződik.

A szerzőket és szerkesztőket – hasonlatosan a 2009-es kötethez – többrendeltetésű kiadvány létrehozásának igénye vezette: elemzéseik eredményeit megismertetni a szakemberekkel, a Kína-kérdés iránt fogékony, igényes érdeklődőkkel, a politikusokkal, a közvélemény formálóival s nem utolsósorban a felsőoktatás érintett előadóival és hallgatóival.

Budapest, 2010. február

Inotai András–Juhász Ottó

I.
Kína és a világválság – néhány társadalmi, politikai, gazdasági
és külstratégiai aspektus

Juhász Ottó

1. A kínai válságkezelés társadalmi-politikai hatásai

1.1.  Világválság és belső átmenet

Két átmenet ütközéséről van szó. A neoliberális modell globális válsága nyomán fölmerült a kérdés, hogy a válságkezelés átmeneti szakasza után a világgazdaságban milyen utat célszerű követni.

Ugyanakkor a nemzetközi pénzügyi válság, majd a nyomában kibontakozó nemzetközi recesszió a kínai modernizáció-reform-nyitási folyamatnak egy olyan átmeneti időszakát keresztezi, mely új minőség felé mutat a reformfolyamat egészén belül mind a növekedési modell, mind a társadalmi-gazdasági szerkezetváltás szempontjából. A gazdasági modellváltás lényege: átmenet az extenzívből az intenzív, a menynyiségiből a minőségi, az exportvezéreltből a belső fogyasztás vezérelte modellre, vagy egy szellemes kínai megállapítás szerint: átmenet a növekedésből a fejlődésbe.

A struktúraváltozás eddigi három legfontosabb jelensége: a vegyes tulajdonú gazdaságban az állam részarányának csökkenése, a társadalom szerkezetében a középosztály, a nemzeti burzsoázia megjelenése, terebélyesedése, valamint a milliárdosok és multimilliomosok rétegének kialakulása. A nemzetközi válság részben felgyorsította némely reformintézkedések bevezetését, végrehajtását, ugyanakkor fékezi, zavarja is a reformlépéseket.

Érdemes megvizsgálni a kínai válságkezelés eddigi tapasztalatait a kínai társadalom közérzete, a közhangulat alakulása, a társadalmi-politikai stabilitás, a kínai reformfolyamat további alakulásának szempontjából is.

Kínai kutatók szerint a válság kitörésének időpontja váratlanul érte őket, majd pedig azt feltételezték, hogy a pénzügyi nehézségek megmaradnak az Egyesült Államokon belül. Hangsúlyozandó azonban, hogy maga a válság lehetősége nem jelentett meglepetést Kína vezetése számára. Válság előtti megnyilatkozásaikból eléggé nyilvánvaló, hogy számoltak azzal: a nemzetközi környezet nem csupán esélyeket kínál, de a külső kihívás Damoklesz kardjaként ott függ a fejük felett.

A 2007-ben megtartott XVII. pártkongresszuson elhangzott KB-beszámolóban Hu Csin-tao, a KKP főtitkára (egyben államelnök, valamint az állam és a KKP Katonai Bizottságának elnöke) így jellemezte a helyzetet: „…szélesedik a nyitási politika, de a nemzetközi konkurenciaharc is élesedik, és még soká tart az a nyomás, mely a fejlett országok gazdasági és műszaki fölényéből adódik, szaporodnak a kiszámítható és az előre nem látható kockázatok.”[1]

2008 tavaszán, az Országos Népi Gyűlésben, a kormány munkájáról tartott beszámolójában a miniszterelnök, elemezve a világgazdaság és Kína fejlődésének összefüggéseit, így nyilatkozott: „…súlyosbodik a globális gazdaság egyensúlyvesztése, lassul a növekedés üteme, a nemzetközi verseny egyre élesebb, az amerikai másodlagos jelzáloghitel válságának hatása terjed, az amerikai dollár tovább veszít értékéből, a nemzetközi pénzpiac kockázatai szaporodnak… Nem szabad lebecsülni némely nemzetközi politikai tényezőknek a világgazdaság tendenciáira gyakorolt hatását. Lehetséges, hogy mindez kedvezőtlenül hat nemzetgazdaságunk fejlődésére. Hazánk a reformok és a fejlődés kulcsfontosságú időszakában van, teljes mértékben fel kell készülnünk a nemzetközi környezet változásaira, meg kell erősítenünk képességünket a kockázatok kivédésére.”[2]

A kínai vezetők tehát gondolatilag fel voltak készülve a feltételezett súlyos külső kihívásokra. Mi több, a gyakran több évtizedre szóló stratégiai programokat eleve úgy alakították ki, alapozták meg és indították be, hogy ezt a tényezőt is figyelembe vették (pl. a gazdasági fejlődés modellváltása, átfogó infrastrukturális programok, komplex agrárfejlesztési politika stb).

Ez a felkészültség, óvatosság az egyik oka annak, hogy a külső válság ugyan súlyos következményekkel járt Kína számára is, az ország belső helyzete azonban 2009 közepéhez közelítve távol áll attól, hogy labilisnak lehetne minősíteni.

A válságkezeléshez – a viszonylagos előzetes felkészültség mellett – Kína egyéb kedvező feltételekkel is rendelkezik: tetemes összegű forrás áll rendelkezésére (közel 2000 Mrd USD valutatartalék); aránylag stabil és intakt a bankrendszere (nem kell idegeskednie amiatt, hogy a külföldi anyabankok vajon feltőkésítik-e kínai leánybankjaikat, minthogy ilyen probléma egyáltalán nem létezik); a vállalati szféra sebezhető ugyan (elsősorban az exportra termelő kis- és közepes vállalatok), de nem lepusztult; zökkenőkkel, de elég jól működik a makroszintű kormányzati kontroll.[3]

1.2.  Válságkezelés és reform

Kínában válságos helyzetben sincs értelmes alternatívája a reformok (és nyitás) politikájának. A válság kezdete óta nem jelent meg egyetlen olyan mértékadó kínai dokumentum sem, mely nem e politika folytatását ígérte volna. A 2009-es miniszterelnöki beszámoló a konkrét gazdasági reformoknak külön fejezetet szentelt.

A válságkezelés kényszere számos korábbi program végrehajtását meggyorsította. Ilyenek az új munkahelyek teremtésére, a nagyberuházások számának szaporítására, megvalósításuk meggyorsítására, a jóléti rendszerek hálózatának kiteljesítésére, az agrárrégiók kiemelt, komplex fejlesztésére, a jövedelmek növelésére, a vásárlóerő fokozására irányuló intézkedések. Említést érdemelnek az adócsökkentések, melyek révén kb. 500 Mrd jüan (kb. 73 Mrd USD) marad a vállalatoknál és a lakosságnál.[4]

A válságkezelés új intézkedéseket is követelt. Ezek közül a legfontosabb a 4000 Mrd jüanos (kb. 600 Mrd USD) központi csomag, melyhez egyéb források is csatlakoznak, s amely számos munkahelyteremtő nagyberuházás felgyorsítását, emellett újak elindítását teszi lehetővé.

A válsággal is összefügg, de nem csupán a válságnak tulajdonítható a GDP növekedési dinamikájának csökkenése. A csökkenés – a válság kontextusából kiragadva – önmagában nem lenne baj. A 2007-es 13%-os növekedés túlfűtöttséget és buborékokat generált. A 2008-as 9%-os növekedés szükséges és egyben elegendő. A bajt sokkal inkább az jelzi, hogy 2008 utolsó negyedében a dinamika a kritikus 7% alá csökkent. Ha 6–7% közötti növekedés válna tartóssá, akkor az megkérdőjelezné a növekedés, végső soron a társadalmi stabilitás fenntarthatóságát.

A válságkezelés idején is folytatódnak a falusi szegénység felszámolását célzó programok. Ez jelenleg 40 millió főt érint. A 2009-es miniszterelnöki beszámoló az újonnan meghatározott szegénységi küszöböt évi 1196 jüanban (hivatalos átszámítással 175 USD, kb. 0,5 USD naponta) határozta meg.

A kínai vezetés láthatóan nem veszítette el realitásérzékét. A GDP 8%-os növekedésére vonatkozó 2009-es előirányzattal kapcsolatban a miniszterelnök nemzetközi sajtóértekezletén hangsúlyozta: „…úgy vélem, hogy e cél megvalósításának megvannak a nehézségei…”[5] A kormány munkájáról tartott beszámolóban ugyanő megállapította: a kínai gazdaság számára a XXI. századba történt belépés óta 2009 lesz a legnehezebb év. Szükségesnek tartotta aláhúzni: „Mélységében kell felismernünk a nemzetközi és a belső gazdasági helyzet súlyosságát és bonyolultságát, erősítenünk kell válságtudatunkat…”[6]

Ugyanakkor a nemzetközi válság sokkhatása több területen is élezte a kínai társadalom és gazdaság eredetileg is meglévő belső feszültségeit, mindenekelőtt az exportpiacok beszűkülése nyomán meglódult munkanélküliség okán. Ez igen összetett probléma. Az egyik napról a másikra utcára kerültek jórészt faluról városba szakadt volt parasztok, akiknek vagy hajlandóságuk, vagy lehetőségük nincs a hazatérésre, s ha mégis hazatérnek, jelentős részük létproblémákkal kerül szembe. A jelenség egyúttal szoros kapcsolatban van a kínai gazdaság hagyományosan bonyolult problematikájával: a mezőgazdaság, a falu, a parasztság (sannong [szan nung] 三农) helyzetével. Amint azt a KKP és a kormány egy 2008 év végi közös dokumentuma – melyről alább még szó lesz – megállapítja: „a mezőgazdaság a legfontosabbak legfontosabbika” (csung csung csi csung – zhong zhong zhi zhong 重中之重).

Összességében megállapítható, hogy – a szaporodó nehézségek ellenére – a kínai válságkezelés nem jelentett hisztérikus kapkodást, nem alkalmazta a lakosság megsarcolásának eszközét. Ellenkezőleg, a korábbi reformstratégia folytatására, a növekedés lehetséges serkentésére, a népjólét megőrzésére, esetleges javítására, a szociális rendszerek kiépítésének meggyorsítására, a lakosság biztonságérzetének megőrzésére, a vásárlóerő növelésére, végső soron a belső társadalmi-politikai stabilitás erősítésére irányul. E kezelési mód fenntarthatósága természetesen függ a globális folyamatok további alakulásától, közvetlenül pedig attól, hogy sikerül-e a 2009-re előirányzott 8%-os GDP-növekedést elérni, esetleg meghaladni, tartósítani, s mindenekelőtt attól, hogy sikerül-e megőrizni a kínai társadalom belső stabilitásának, kívánatos harmóniájának egyéb tényezőit, gondolunk itt az interetnikai konfliktusok elkerülésére, a régióközi, a város és falu közötti szakadék szűkítésére, továbbá a munkanélküliség enyhítésére és a korrupció visszaszorítására.

1.3.  Válság és falu, egy áthangszerelt pártdöntés

A válság megzavart egy nagy jelentőségű reformlépést. Egy olyan pártdöntésről van szó, mely egyrészt a jelenlegi, immár negyed százados mezőgazdasági termelés „vállalásos” (szerződéses) rendszerének fenntartását ígéri, másrészt kezdetét jelentheti valamiféle földpiac kialakításának, a földkoncentráció óvatos felgyorsításának, majdani kanonizálásának.[7] E döntést a KKP XVII. kongresszusán megválasztott Központi Bizottság 3. plenáris ülése fogadta el 2008. október 17-én. A döntés szövegét nyilvánosságra hozták,[8] népszerűsítésére sajtókampány indult, tartalmát méltató szakértői vélemények láttak napvilágot. Nem sokkal később közzétették Az országos földhasználat általános projektjének vázlata 2006–2020 című, a döntéshez kapcsolódó dokumentumot is.[9]

A döntés leglényegesebb megállapításai szerint: „Elérkezett a hagyományos kínai mezőgazdálkodás átalakítása meggyorsításának kulcsfontosságú pillanata…” „Tökéletesíteni szükséges a termőföldön vállalásos alapon folyó gazdálkodással összefüggő jogokat és funkciókat, törvényileg biztosítani kell a parasztok jogát a vállalásos föld birtoklására, használatára, hasznának élvezésére. …létre kell hozni és tökéletesíteni a termőföldön folyó vállalásos gazdálkodási jog forgalmának piacát, …engedélyezni a parasztnak, hogy forgalmazza a földdel kapcsolatos vállalásos jogát az alábbi formákban: átruházás, bérbeadás, csere, átengedés, részvénytársasági szövetkezés…” A dokumentum egy másik helyen „az egységes, áttekinthető földpiac” létrehozását tűzi ki célul.

A földhasználat általános projektjének vázlata kijelenti: „…teljes mértékben ki kell bontakoztatni a piac alapvető szerepét a föld mint erőforrás allokációjában…” és előirányozza: „a földdel kapcsolatos törvényes rend építésének folyamatos erősítését”. (Kiemelések tőlem – J. O.)

A gazdálkodási jog ellenszolgáltatás fejében történő átengedése és cseréje, illetve örökölhetősége nem mai keletű gondolat és gyakorlat. A KKP legutóbbi, 2007-es XVII. kongresszusán elhangzott, fentebb már idézett központi bizottsági beszámoló is megemlítette e tevékenység piacosítását: „…tökéletesítjük a termőföldön folytatott gazdálkodás joga forgalmának piacosítását…”[10] E piacosítási törekvés tehát egy eltervezett, araszoló evolúciós folyamatban valósul meg. A 2008. októberi döntés és a hozzá kapcsolódó projektvázlat jelentősége éppen abban rejlik, hogy önálló dokumentumok szintjén, a korábbiaknál erőteljesebb hangsúllyal, a gyorsítás igényének jelzéseként tűzte napirendre e kérdést. A gyorsítást azonban megzavarták a világválság okozta nehézségek.

A helyzet az, hogy a termőföld – elvben – változatlanul a helyi közösségek tulajdonában van és a 2008. októberi pártdöntés, valamint a kormány munkájáról 2009 márciusában tartott miniszterelnöki beszámoló szerint ott is marad. A családok a nekik jutott szerződéses parcellákon vállalásos alapon gazdálkodnak. Ez rendkívül ellentmondásos tulajdonviszony, a ráépülő gyakorlat (a vállalási jogok gyakorlóinak nyilvántartása, ahol ilyen egyáltalán létezik) szinte áttekinthetetlen.

A szóban forgó piacosítás azonban nem csupán gazdasági és társadalmi-stabilitási kérdés, hanem a „rendszert érintő” ún. „elvi” kérdés is. A szabadabb földpiac elkerülhetetlenül felgyorsítja a tulajdoni struktúra és a társadalmi struktúra átalakulásának további folyamatát, sőt egy ponton érintheti akár a politikai rendszer jelenlegi kereteit is.[11]

Problematikusnak látszik továbbá a pártdöntésnek az a része is, mely számszerűsíti a falusi „szerény jólét” (hsziao kang – xiaokang) célját: 2020-ig meg kell négyszerezni az egy főre jutó falusi jövedelmet, 2008-hoz képest. (2008-ban ez – hivatalos árfolyamon átszámítva – kb. 700 USD volt évente.[12]) Az ígéret teljesíthetősége, elhúzódó válság esetén, kétséges.

A határozat eme kritikus elemeit egy 2008. december 31-i dokumentumban hangszerelték át, melyet azonban csak egy hónapos késéssel tettek közzé.[13] A dokumentum – amellett, hogy erőteljesen hangsúlyozza a jelenlegi földtulajdonviszonyok változatlanságát – jóval visszafogottabb a vállalásos földművelési jog piacának kérdésében.

A dokumentum 18. pontjának címe ugyan ez: „A termőföldön folytatott vállalásos gazdálkodási jog piacának megteremtése, kiteljesítése” (Jianli, jianquan tudi chengbao jingyingquan liuzhuan shichang), de a korábbi dokumentumoknak a földpiacra vonatkozó merészebb mondatai nem lelhetők fel ebben a párt- és kormányzati közös anyagban, melynek vannak egyéb tanulságai is arra vonatkozólag, hogy a piacosítás felgyorsítását a belső feltételrendszer fogyatékossága, zavarossága sem teszi időszerűvé.

A dokumentum kitér a parasztok rovására elkövetett jogsértésekre: a törvénytelen földkisajátításra, az önkéntesség és a kompenzáció előírásainak semmibe vételére, a szerződéses jog átadásának kikényszerítésére, ill. megakadályozására, a szerződések, az eddigi forgalmazás nyilvántartásának hiányára, ill. fogyatékosságaira.

A dokumentum utal az árkérdés problémájára is. Kínai szakértők szerint a tavaly októberi pártdöntés újragondolása alapszinteken is szükséges, mert megnyugtatóan rendezni kell a földárak kérdését is. A kettős földár valóban érzékeny probléma. Gyakori jelenség, hogy amikor a paraszt által szerződéses alapon művelt földet kisajátítják, a földművelő a föld termőképessége szerinti kártérítést kapja, miközben az adott parcella piaci ára ennél jóval magasabb, például azért, mert a helyén sztráda, vagy lakópark létesül. A vidéki korrupció egyik formája az, amikor a különbözeten a beruházó és az illetékes helyi káder osztozik. A nagyszámú falusi tiltakozások jórészt a kisajátítási anomáliákkal kapcsolatosak.[14]

Összegezve megállapítható, hogy a 2008. októberi mezőgazdasági döntés nem csupán a válság foglya, de végrehajtása alapszinteken nem is volt megfelelően előkészítve. Ha a piacosítást ilyen körülmények között siettetik, azzal csak a parasztokat irritáló jogsértések, méltánytalanságok számát szaporították volna. Ez pedig fokozott mértékben rontotta volna a közhangulatot, és így fenyegette volna a társadalmi stabilitást.

A döntés végrehajtása mögül hiányzott a szükséges közmegegyezés, még a KKP-n belül is. A döntés meghozatalát hosszas, éles belső viták előzték meg. Az előkészítés nyilvánosságra hozott kronológiája szerint a KKP KB és annak Állandó Bizottsága 2008 márciusában határozott úgy, hogy e kérdést az októberi 3. plénum elé terjeszti.[15] A belső viták azonban már 2008 márciusa előtt elkezdődtek, s a döntés meghozatala után sem csitultak a fontolva haladók és a radikálisabb reformerek között. (Előbbiek számára a válság akár kapóra is jöhetett.)

Egyebekben a 2008. októberi döntés alapos összegzését adja a jelenlegi és jövőbeli kínai agrárpolitikának, összefoglalja a mezőgazdaság modernizálásának minden ismert és újabb fontos elemét és feladatát, melyek puszta felsorolása is aránytalanul nagy felületet igényelne, ezért itt csak néhány központi elemét emeljük ki, köztük a termőföld védelmét a gabonabiztonság (liang si an csüan – liangshi anquan) fenntartásának érdekében. A határozat a „vörös vonalat” (a termőföld mennyiségének alsó határát) 120 millió hektárban jelöli meg. Az alsó határ egyben azt is jelenti, hogy a Föld népességének kb. 20%-át a Földön rendelkezésre álló termőföld mintegy 7–8%-án kell(ene) eltartani. Egy főre vetítve pedig azt, hogy ez a világátlagnak jóval a fele alatt marad. Ez is húsbavágó stabilitási probléma, tipikus társadalmi „harmóniakérdés”, egyúttal a nemzetközi közösséget is érintő élelmiszerkérdés.

A döntés nagy súlyt helyez a családok összefogásának, szövetkezésének, szakszövetkezetek és agrárágazati termelési vertikumok alakításának ösztönzésére is. Ez a jelenlegi jogviszonyok között is megvalósítható.

Szintén összefügg a belső stabilitás követelményével a falusi jövedelmek lehetőség szerinti növelése, a jóléti rendszerek kiteljesítése, a falusi közoktatás javítása, végső soron a falu és város közötti, relatíve növekvő szakadék szűkítése, a városi és falusi társadalmi és gazdasági fejlesztéspolitika integrálása.

Nem újdonság – és belpolitikailag nem irritáló – annak az ismert törekvésnek a megerősítése sem, hogy a kontinens erősíteni kívánja az agrár-együttműködést Tajvannal.

Pillanatnyilag tehát úgy látszik, hogy az agrártermelés alapvetően a nyolcvanas években, a falusi népi kommunák felszámolása után kialakított keretek között folyik tovább (mely emlékeztet az archaikus egyenlősítő földelosztásra: jüntian 均田), miközben a gazdálkodási jogok forgalmazásával a rendszer módosul. Az átalakulás elkerülhetetlen, lévén, hogy a kínai reformfolyamat, mely a mezőgazdaságban végrehajtott radikális változásokkal indult, épp a mezőgazdaságban kullog hátul.

A kérdés azonban jóval bonyolultabb annál, semhogy egyszerűen nem kellően megfontolt döntésnek, még kevésbé a reformfolyamat megtorpanásának lehetne minősíteni. E probléma összefügg egy másik kérdéskörrel, mely – a falusi eredetű városi munkások munkanélküliségének alakulásán keresztül – szorosan kapcsolódik a világválság Kínára gyakorolt kedvezőtlen hatásának csaknem egészéhez.

1.4.  Egy instabil populáció: vándormunkások

Az általános és különösen az agráriumban tapasztalható túlnépesedés egyik következménye egy nagy létszámú, sajátos arculatú népességcsoport kialakulása. E csoport tagjait kínaiul nongmingongnak (paraszt[ból lett] munkásnak 农民工), magyarul gyakran migráns munkásnak, vándormunkásnak, angolul floating populationnek, ill. migrant workernek nevezik.

Ez azt a tömeget jelenti, amelyik az elmúlt évtizedekben faluról a városba áramlott, vagy amiatt, hogy a termőföldhöz szinte már fizikailag sem fért hozzá, vagy csupán azért, hogy szerencsét próbáljon. (Ezeknek a faluról már eljött, de a városokba még nem integrálódott embereknek már a második, városban született generációja nő fel.)

Létszámukról erősen eltérő statisztikai adatok és becslések állnak rendelkezésre. Az Új-Kína Hírügynökség 2008. október 20-án közzétett jelentése közölte, hogy Kínában 950 millió regisztrált falusit tartanak számon, de közülük csak 750 millióan laknak falun.[16]

Egy kínai szakfolyóirat 2009. január 19-én közzétett írása – hivatalos forrásokra hivatkozva – hihető adatot közöl.[17] A folyóirat szerint a szélesebb értelemben vett nongmingongok száma 210 millió fő. Ez Kína összlakosságának 16%-a. Kisebb részüket megyei-járási szintű vállalatok foglalkoztatják (foglalkoztatták), nagyobb részük pedig távoli városokban megtelepedve, esetleg vándorlással vállal(t) munkát. Vannak azonban ennél jóval magasabb értékek is. Ilyen mobil népesség esetében pontos statisztika készítése gyakorlatilag lehetetlen. (Megjegyzendő, hogy becslések szerint a 25 milliós lakosságú Sanghajban létszámuk kb. 4–5 millióra tehető, s nagyjából ennyien vannak Pekingben is.) Lényeges, hogy tekintélyes nagyságrendű tömegről van szó.

Helyzetüket azért is érdemes vizsgálni, mert annak alakulása komplex kérdés: érinti a falu általános helyzetét, a gazdaságpolitikai s ezen belül az agrárpolitikai célok megvalósíthatóságát, a társadalmi közhangulatot, a stabilitást. Utóbbit azért is, mert egy rendkívül mozgékony, a városi és falusi élet minőségi különbségét saját bőrén megtapasztalt rétegről van szó.

Ők azok, akiknek helyzete, a rájuk vonatkozó 2007-es munkajogi törvény meghozataláig, a városokban teljesen bizonytalan volt, s a törvényi szabályozás módosításának elmaradása miatt, nem rendelkezvén városi regisztrációval, nem részesülnek a városi lét előnyeiből, nem élvezik a városokban a társadalombiztosítási, az iskoláztatási és egyéb közszolgáltatási kedvezményeket. E túlnyomó többségben képzetlen, talajtalan embereket városi munkahelyükön gyakran másodosztályú állampolgárként kezelték/kezelik, jó részük szinte pária sorban él(t). Az ő nyomorúságos életkörülményeiket gyakran lehetett látni a nyugati – köztük a magyar – TV-adásokban. Helyzetük rendezésére az utóbbi időben számos központi erőfeszítés történt, de a válság beköszöntével ezek az intézkedések késeinek, elégtelennek bizonyultak. E réteg a városokban minimálbérért dolgozik, de a minimálbérért több munkaórát teljesít, mint azok a munkatársaik, akik városi regisztrációval rendelkeznek.[18] Ráadásul bérük egy részét elveszik tőlük a gyakran illegális munkaközvetítők, valamint a túlzsúfolt, általában komfort nélküli, tömeges elhelyezést nyújtó szállásadók.[19]

A nemzetközi pénzügyi válság kitörése óta ezek a faluról elszármazott munkások tömegével, tízmillió számra veszítik el munkahelyüket, közülük is elsősorban azok, akiket exportra termelő kis- és közepes vállalatok foglalkoztattak. Sokan visszakényszerülnek eredeti lakhelyükre. Ott azonban mind ők, mind eredeti környezetük alig megoldható nehézségekkel találja szembe magát.

Megnő például a termőfölddel kapcsolatos konfliktusok száma. A hazatértek nagy része eltávozásakor, anyagi térítés fejében – lepapírozva vagy feketén – átengedte parcellájának művelési jogát. Ha ezt nem tudja visszaszerezni, nincs létalapja. Új parcellához aligha juthat, mert nincs. Kínában 227 millió parasztcsalád művel vállalásos parcellát. Az egy családra jutó vállalásos szántóterület átlagos nagysága (Tibetet kivéve) 5,36 mu, vagyis 0,357 hektár.[20]

2008-ban a falun regisztrált népesség egy főre jutó átlagos tiszta jövedelmének (évi 4700 jüan = kb. 690–700 USD) közel 40%-át a falun kívül munkát vállalók, a nongmingongok városokban szerzett jövedelme tette ki.[21] A munkanélküliség növekedése a falusi jövedelmek csökkenésével, vagy legalábbis dinamikájának csökkenésével jár. Ez nyilvánvalóan fékezi a belső fogyasztás vezérelte növekedési modellre történő áttérést. Kétszeresen is, mivel ezek az emberek a városokban fogyasztók voltak, hazatérvén pedig jó, ha megélnek.

A valóságos földpiac kialakítása, a földkoncentráció gyorsítása, a csak a gazdaságosság elvét figyelembe vevő, az emberi tényezővel nem számító, radikálisabb agrárreform oda vezetne, hogy további, legalább 100 millió földművelő veszítené el létalapját (különböző kínai becslések szerint jelenleg ennyire tehető falun az ún. „felesleges” munkaerő).[22] Ha irányítatlanul ők is a városokba áramlanának, a probléma teljességgel kezelhetetlenné válna, kikezdhetné mind a város, mind a falu stabilitását. Ez a hatalmas tömeg könnyen gyúanyagnak bizonyulhatna.

Ezért ma és még egy ideig aligha tekinthető időszerűnek a szóban forgó központi bizottsági döntés azon célja, hogy „…meg kell gyorsítani a humán erőforrás egységes városi-falusi piacának kiépítését…” Az a cél pedig, miszerint „…a parasztokat olyan irányba kell befolyásolni, arra kell ösztönözni, hogy lakóhelyükről kimozdulva, annak közelében, rendezett formában találjanak munkahelyet” csakis a vidéki iparban és szolgáltatásokban létrehozandó új munkahelyek teremtésével képzelhető el, és a válság körülményei között ezt aligha lehet a kívánatos ütemben megvalósítani.

1.5.  Frissdiplomások

A közhangulat alakulása szempontjából figyelemre méltó a frissdiplomások helyzetének alakulása.

A Kínai Statisztikai Hivatal jelentése szerint 2008-ban a felsőoktatásban 5 millió 120 ezer fő diplomázott. (Számukat 2009-ben 6,1 millióra tervezték növelni.) A 2008-ban felsőfokú diplomát szerzett ifjú értelmiségiek közül azonban 1,7 millió fő nem tudott elhelyezkedni.[23]

A forrás a frissdiplomások munkanélküliségét alapvetően két okra vezeti vissza. Az egyik az, hogy egyes kínai felsőoktatási programok nem kapcsolódtak a piaci igényekhez, a másik: a gazdasági növekedés lassuló dinamikája.

Igaz, hogy az 1,7 millió állástalan frissdiplomás létszáma elenyésző az összes álláskereső létszámához képest, de a fiatal értelmiségiek létbizonytalansága, mely új jelenség Kínában, nem közömbös a társadalom hangulatának alakulása szempontjából.

A kínai kormányzat folyamatosan növekvő forrásokat tervez nyújtani a felsőoktatás fejlesztéséhez. A 2009-es kormánybeszámoló vonatkozó részét elemezve azonban úgy látszik, hogy a hangsúly pillanatnyilag inkább az általános iskolai oktatásra esik, elsősorban a 9 osztályos kötelező alsószintű iskola valóban általánossá tételére a falun. Feltűnő, hogy az említett miniszterelnöki beszámoló nem emelte ki a felsőoktatás kérdését, s nem számszerűsítette az ezzel kapcsolatos kormányzati elképzeléseket.

Az értelmiségnek, különösen a világhálót aktívan felhasználó egyetemi diákságnak, fiatal értelmiségnek nem javította a hangulatát az Ipari és Informatikai Minisztérium (IIM) 2009. május 19-én közzétett bejelentése a Zöld Gát nevű internetszűrő program bevezetéséről. Az intézkedést ellenérzések fogadták, s ez a publikációk szintjén is megjelent. Az egyik ilyen írás az események ismertetését ezzel összegzi: „Ilyenformán, e szükségtelen cikk-cakkokat és hullámveréseket látva, az IIM remélhetőleg példamutató lesz a hatósági jogok és a társadalmi jogok egyensúlyos összehangolását illetően.”[24]

A fenti példák is illusztrálják, hogy Kínában változatlanul együtt vannak jelen a stabilitás és instabilitás régi és új elemei, s mivel a válság hatására az instabilitás elemei felerősödnek, szaporodnak, a kialakult helyzet ugyancsak próbára teszi a 76 milliós taglétszámú KKP kormányzóképességét.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.