Megtörtént szövegek

Kenyeres Zoltán

Megtörtént szövegek

Esszék, tanulmányok a 20. századi magyar irodalomról

Megjelent a Magyar Tudományos Akadémia Könyv- és Folyóirat-kiadó Bizottsága, valamint

a Nemzeti Kulturális Alap támogatásával

ISBN 978 963 05 9134 8

Kiadja az Akadémiai Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.

www.akademiaikiado.hu

A kiadásért felelős

az Akadémiai Kiadó Zrt. igazgatója

Szerkesztette: Barabás József

Felelős szerkesztő: Tárnok Irén

Termékmenedzser: Egri Róbert

Első magyar nyelvű kiadás: 2010

© Kenyeres Zoltán, 2010

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,

a rádió- és televízióadás, valamint a fordítás jogát,

az egyes fejezeteket illetően is.

Szavak

Mese

Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy királyfi, aki beleszeretett a királyi udvar egyik udvarhölgyébe. Az udvarhölgy fiatal volt, szép volt, gyönyörű, és ő is nagyon szerette a királyfit, aki nem volt akármilyen fiú, magas volt, sudár, jóképű, okos és erős. A zord atya azonban véget vetett a már-már örök tavasznak látszó szerelemnek: fiát parancsszóval és még ki tudja milyen eszközzel arra kényszerítette, hogy a szomszéd ország királyi hercegnőjét vegye nőül. Aztán, hogy biztos és szilárd legyen a hatalomnak, birtoknak és államérdeknek fontos frigy, meggyilkoltatta a szépséges udvarhölgyet, fiának örök és igaz szerelmét. Évek teltek el. Hosszú évek. Az öreg király elhunyt, elhunyt már a kényszerfeleség is, a királyi hercegnő, és a királyfiból király lett. Ha akart, ott ült a trónon. És akkor kihantoltatta sírjából meggyilkolt szerelmét: a tetemet – ami megmaradt belőle – felültette a trónra. Elfogatta a gyilkosokat, megkötöztette és odavonszoltatta őket a trónra ültetett tetemhez, és meg kellett csókolniuk a kezét. Onnan hurcolták őket a vérpadra, ahol a bakó fejüket vette. A történet egyik változata szerint kitépték a szívüket…

Nazaré. Kis kerek, szalmatetős napernyők, de az emberek inkább a forró homokba fúrják magukat az őrült napfény elől. Néha feltápászkodnak, és térdig mártóznak az óceánban, fröcskölnek egymásra pár percig, a bátrabbak néhány tempót úsznak is. Sokkal többet nem lehet, a víz a legnagyobb nyáron sem melegszik fel 14-15 fok fölé: hamar elgémberedik az ember keze. A hajós, aki innen indul Nyugat felé, legközelebb az Azori-szigeteknél lát szárazföldet. Azon túl pedig messze, nagyon messze az amerikai partok gyaníthatók. Az utazó, aki ott áll ellenzős sapkában a forró homokon, néz, néz a kék távolba, és elképzeli a roppant távolságot. Aztán elballag, és útitársával (mondjuk ki: a feleségével) a part menti kiskocsmák egyikében megpróbál megbirkózni (sikertelenül) a nemzeti halételek egyikével. A saláta és a bor kifogástalan…

Az autóbusz zöld dombok között kanyarogva – ezen a tájon talán a közeli óceán párás levegőjétől még július végén is minden csupa zöld – mintegy félórás út után érkezik Alcobaçába. Vannak, akik tudni vélik, itt található az ország legnagyobb katedrálisa. Mások ezt a rangot inkább a közeli Batalhában található domonkos apátságnak adományozzák. Megint mások a tomári Krisztus-kolostort emlegetik. Almeida Garrett 1846-ban megjelent remek szülőföldi utazásában a santarémi templomokról ír. A jó humorú könyvnek ez nem vidám jelenete. Szomorúan néz körül a Szent Ferenc-kolostor templomában: „…hiába faggatok követ kő után, kőlaptól kőlapig: kérdéseimre a magány holt visszhangja válaszol szomorúan, azt válaszolja, hogy semmit sem tud, hogy elfelejtett mindent…” Akármilyen helyet foglal is el Alcobaça a templomok nagysági sorrendjében, a kövek itt még beszélnek. Itt még nem feledték el történeteiket. Proust egyik gondolatára utalva azt lehet mondani, itt a köveken még rajta van mindenkinek a szeme, aki nézte őket. Az oszlopok és a hűvös falak itt még emlékeznek. Itt van eltemetve I. Péter király és szerelme, az 1355-ben meggyilkolt Inês de Castro. Itt még emlékeznek a történetre – a szerelmi történetre és a rémtörténetre. Akik eltemették őket, azok nem egymás mellé helyezték a két szarkofágot, ahogy gondolnánk, azt sugalmazva, hogy legalább ott a sírban immáron örökké együtt legyen a két boldogtalan szerelmes. Hanem – egyes történetek szerint még Péter akaratából – egymással szemben helyezték el a síremlékeket. A két fekvő szoboralak (Inês csakugyan nagyon szép lehetett) talpával néz egymás felé. Ha majd eljön a feltámadás, ahogy felülnek sírjukban, egymást pillantsák meg legelőször…

A két síremlék a gótikus művészet remeke. A kérdés az – immár elméletiesre fordítva a szót –, hogy Péter és Inês meséje hozzátartozik-e a két műtárgy műtárgy létéhez, vagy nem. Értelmezhető-e a két nagyszerű szobor és interpretálhatók-e a kőkoporsókon látható alakok és faragványok művészettörténeti, művészetesztétikai szempontból a hozzájuk tapadt szemek, a hozzájuk tapadt történetek nélkül. A frízek annak a számára, aki ismeri a mesét, Inês és Péter szomorú történetét beszélik el. Sokan úgy vélik, és talán igazuk is van, hogy a műtárgy léte nem egyszerűen tárgylét: tárggyal mint olyannal alighanem nem is vagyunk képesek kapcsolatba lépni, mindig értelmezésekkel találkozunk. Mesékkel, narratívumokkal. Meddig szűkíthető ezek köre az ún. tudomány beszédmódjának érdekében? A közeli Nazaré és az óceánpart bizonyosan nem tartozik hozzá Alcobaçához. Még akkor sem, ha az utazó, aki elgondolkozik az interpretációk összefüggésein, most már egybekapcsolja emlékezetében a két szarkofágot és a kék tengert. Ez impresszionizmus. De Inês és Péter meséje nélkül mit tudnának válaszolni a kövek a gótikus ívek alatt? Meg lehetne-e szólítani őket, vagy úgy járnánk, mint annak idején Almeida Garrett a santarémi Szent Ferenc-templomban? A tárgyak tárgyléte puszta fikció, mihelyt kapcsolatba kerülünk velük, feladják tárgylétüket, és értelmezésekké (értelmezéstörténetekké) változnak. Megjegyzésekké, kommentárokká. A műtárgy mint műalkotás már nem tárgy. A műalkotás létmódja nem a tárgy, hanem az interpretáció. A mese. Péter szarkofágjához nemcsak Inês tartozik hozzá, hanem Szent Bertalan is, aki Péter védőszentje volt, és akinek élettörténete kőbe vésetten fut a szarkofág alsó szegélyén, párhuzamosan a felső szegélyen futó Inês–Péter-történettel. Mint ismeretes, Bertalan, aki az apostolok közé tartozott, Arméniában halt mártírhalált, elevenen megnyúzták és keresztre feszítették. Aligha hihetjük, hogy csak az nem volna narratívum, ha a finom mívű díszítések formai alakzatairól, a gótikus kidolgozás jellegzetes és azon a helyen mégis oly egyéni remekléséről értekeznénk. Ha a véső nyomát és a mesterség stílushagyományát keresnénk. Ha a pontosan leírható arányok széptani hatását próbálnánk elemezni. Mindenfajta interpretáció mese. Minden értelmezés mese. A szaknyelvi értelmezés is. Azt is lehet mondani, hogy minden, amivel találkozunk a világban, nem más mint értelmezés, nem egyéb mint mese, aminek további értelmezésére vállalkozunk. Minden, amivel találkozunk, térben és időben végtelenül kiterjeszthető és végtelenbe vesző mese. Amibe mindig inkább bevinni kell további meseköröket, mint kizárni belőle. A műalkotás gazdagsága kommentárgazdagságától, mesegazdagságától függ. De bármilyen távolba tágulnak is ezek a mesekörök, valahol feltűnik bennük egy tükör, amelyben önnön arcunkat pillantjuk meg. Az interpretációkban, a mesékben, amelyekkel eligazodni szeretnénk a világban, mindig van egy narcisztikus mozzanat. Így keveredett bele ebbe a történetbe is Nazaré, ami ekképpen még sincs olyan messze Alcobaçától…

2005

Írástudók?

„Világhírű könyvet tart kezében az olvasó: korunk erkölcsi főművét” – ezekkel a szavakkal kezdte Rónai Mihály András bevezető tanulmányát, amikor annyi év után 1945 őszén megjelent Julien Benda La trahison des clercs című könyvének magyar fordítása. Az eredetileg 1927-ben megjelent könyv[1] akkor már elég széles körben ismert volt Magyarországon, ha nem is sokan olvasták franciául, de hallottak róla. Először M. Pogány Béla ismertette a Nyugat hasábjain 1928-ban, Babits pedig néhány hónappal később terjedelmes, nagy esszétanulmányt írt a Renan- és Renouvier-tanítvány francia gondolkodó művéről. Babits írásához hozzászóltak néhányan, az eszmecsere áthúzódott a következő évre, de az igazság az, hogy nagy visszhangot nem váltott ki. A Babits-kutató utókor emlékezetében szinte nagyobb a jelentősége, mint a kortársakéban volt: a maga idejében nagyobb hullámot vert 1928-ban az Erdélyi József körüli vita, 1929-ben pedig az Ady-vita került inkább előtérbe. Tíz évvel későbbi időből, mint távolabbi reflexiót, meg lehet még említeni Lukács György főként Illyésről szóló cikkét, Az írástudók felelősségét.

Most nem Julien Benda, nem Babits Mihály és nem is a vitatársak elmefuttatásait fogjuk vizsgálat alá venni, hanem megpróbálunk elgondolkozni a két írás címének két szaván: a „clerc”-en és az írástudón. A két szó nagyjából ugyanazt jelenti, aki Benda könyvének címében a „clercs” szót írástudóknak fordította, az helyesen fordította, talán nem lehetett volna jobban. Mégis némiképp eltér egymástól a két szó jelentési holdudvara. Eltér a története is. A „clerc” értelmezésére a kis Larousse a következőt írja: Celui qui a reçu la tonsure; Employé dans l’étude d’un officier public ou ministériel; Personne instruite, compétente. A magyar írástudó a három francia jelentés közül a harmadik vonalán megy tovább, de nem jelenti a papi rendbe belépőt és nem jelenti a hivatalnokot sem. Miként lett azonban művelt, tanult, hozzáértő személy abból, ami eredetileg nemhogy nem személyt, de anyagi dolgot, aztán abból képzett fogalmat jelentett? A francia „clerc” a latin „clericus”-ból származik, az pedig a görög „κλῆρος”- ra megy vissza. Ennek jelentése: sors, sorsjegy, sorsvetés; kisorsolt, sors által kiosztott; sors általi rész, jutalék; örökség, birtok, jószág.[2]

Az Ószövetség görög szövege a „birtok”, „örökség” értelemben még a „klérosz” szót használja, amikor arról van szó, hogy mit örökölhetnek a különböző törzsek és mi jár a levitáknak. A Vulgata már eltér a görög szövegtől és arra a helyre, ahol a görögben a „klérosz” áll, a „hereditas” szót helyezi.

(Deut 18.1:) „Non habebunt sacerdotes et Levitae, et omnes qui de eadem tribu sunt, partem et hereditatem cum reliquo Israel, quia sacrificia Domini et oblationes eius comedent,” (Deut 18.2:) „et nihil aliud accipient de possessione fratrum suorum; Dominus enim ipse est hereditas eorum, sicut locutus est illis”

A magyar Katolikus Biblia ezt így fordítja:

„A Lévi fiai közül való papok, Lévi egész törzse, ne kapjanak részt és örökséget Izraellel: az Úrnak felajánlott áldozatokból, s a nekik járó adományokból éljenek.” (MTörv 18.1) „Az egész törzsnek ne legyen örökrésze testvéreik közt. Az Úr az ő örökségük, amint megígérte.” (MTörv 18.2)

Az írástudó azonban személy, a „klérosz”, pedig nem személy, hanem tárgy, nem képes semmilyen cselekvésre, árulásra sem. A francia „clerc”, Benda hőse is személy, a birtok és örökség azonban nem személy. Hogyan cserélődik fel a birtokló a birtokkal a lassú elmozdulások és jelentésváltozások évszázadain keresztül? Nem egyszerre, hanem lépésről lépésre következik be az átértelmeződés. Előbb spiritualizálódik a tárgy, az anyagi, materiális örökségből Isten szellemi-erkölcsi-hitbeli öröksége lesz. Ez a szellemi örökség aztán azonosul az Úrral, és ettől kezdve megtörténik a szemantikai átszemélyesedés.

Az Újszövetségben, amikor az elbeszélés szerint Júdás árulása révén birtokot szerez („Gonoszsága bérén telket szerzett magának, Kat. Bibl. ApCsel 1.18), a Vulgata a „possedit agrum” kifejezést használja, aminek már nincs etimológiailag köze a „klérosz”-hoz. De, amikor nem tárgyról, nem anyagiságról, nem materialitásról van szó, akkor visszatér a „clerus” szó. Szent Péter inti az elöljárókat, hogy ne basáskodjanak a hívek fölött („Ne zsarnokoskodjatok a választottak fölött, hanem legyetek a nyájnak példaképei. Kat. Bibl.1Pét 5.3), a Vulgata fogalmazása szerint: „neque ut dominantes in cleris sed formae facti gregi et ex animo”. Az angol fordítás, az ún. King James Version igyekszik megőrizni valamit a görög szó eredeti jelentéséből (örökség, birtok): „Neither as being lords over God’s heritage, but being ensamples to the flock”. A választottak, a nyáj, Isten öröksége: ezek a szavak már nem tárgyakra, nem is fogalmakra, hanem személyekre, emberek csoportjára vonatkoznak. Majd az ebben az értelemben felfogott hívekből, a közelebbről vagy távolabbról az egyházhoz tartozó személyekből lesznek később a „klerikusok”, ahogy a mai nyelvben mi is használjuk a középkorral kapcsolatban. Akik tudtak írni és olvasni. De nemcsak egyházi személyek voltak ezek, hanem diákok is: a „clerici vagantes” elnevezés egyaránt ráillett kóborló barátokra és vándorló diákokra, akik járták az országokat.

Ezen a jelentésváltozási szinten találkozik össze a két szó, a „klerikus” és az „írástudó”. Az írástudó is megjelent a Bibliában, az „γραμματεία”, írnokságot jelentő szóból. Az Újszövetségben azonban ez a szó össze-összekapcsolódott a farizeusokkal. Már csaknem állandó szókapcsolat lett belőlük. (Pl. Vulgata Lc 5.30: „et murmurabant Pharisaei et scribae…” Kat.Bibl. Lk 5,30: „A farizeusok és az írástudók emiatt zúgolódtak.” ) Mivel a farizeusok elutasították Jézust, ezért a keresztény közvélemény negatív ítélettel sújtotta őket. Ez a negatív ítélet lassan áthárult a „scriba” fogalmára is. A magyar köznyelv is negatív értelemben őrizte meg ezt a latin szót, ebből származik a „skribler”, aki minden, csak nem a felelős írástudó.

A „scriba” jelentése a világi használatban az évszázadok folyamán devalválódott, a „clericus”-é szinte evvel párhuzamosan felemelkedett. Magához vonta a „γραμματεία” jelentését is; a „κλῆρος” most már nemhogy nem tárgyat, nem is az egyszerű hívek csoportját (a nyájat) jelentette, hanem – kilépve az egyházi szóhasználat kereteiből – az értelmiséget. A Benda-könyv címének angol fordítása így is hangzik: The Treason of the Intellectuals. A jelentés tehát megemelkedett és kiszélesült? Nem. Megemelkedni megemelkedett, de nem szélesebb körűvé vált (a hívek köre szélesebb volt), hanem szűkebb lett. Olyan embercsoportot, olyan társadalmi réteget kezdett jelenteni, amely önelképzelése szerint a társadalom felett áll.

A magyar „írás” szóról a 15. századtól kezdve vannak adataink, megtalálható a Jókai-kódexben. (Maga az „ír” honfoglalás előtti jövevényszó, Bárczi Géza szerint valamilyen csuvasos jellegű török nyelvből származik.) Az „irodalom” ehhez képest nagyon későn jelenik meg, csak az 1840-es években kezdik el használni. Addig a „literatura” volt használatban. Pápay Sámuel, amikor 1808-ban először írta meg magyar nyelven a magyar irodalom történetét (addig latinul írták), címül még azt adta: A magyar literatúra’ esmérete. Az „írástudó” használata minden bizonnyal még későbbi, mint az „irodalom”-é. A 19. század vége felé fel-feltűnt, Jókai Mórnál már olvashatjuk, aztán sokaknak megtetszett és kezdett elterjedni. Hamarosan a magasabb értéket jelölő szavak közé került. Fölébe nőtt az „értelmiségnek” is. A 20. század első felére, a Nyugat korára már csak azokat az érdemleges embereket jelölte, akik tudománnyal, főképp pedig irodalommal foglalkoznak. A magyar nyelvhasználat szerint nemcsak az iparosok és földművesek nem tartoznak az „írástudók” közé, de nem tartoznak körükbe a mérnökök sem. A „clerus”, ami valamikor a hívek egészét felölelte, most nálunk már csak az értelmiség egy elhatárolt és magasra helyezett, kisebb körét jelenti. Egy kisebb kört, amelynek azonban a nálunk uralkodó tudatformák különös alakulása folytán nagy, sorsdöntő szerepet tulajdonítanak. És itt kezdődnek a bajok. A nyelvhasználat mindig több, mint puszta nyelvhasználat. A felelősség és árulás erkölcsi kategóriák. Az erkölcs pedig mindig az egyént szólítja meg. Egy közösségben, egy társadalomban mindenkit külön-külön. A felelősséget nem lehet átruházni. Nem lehet átvenni sem. Nem jó dolog, ha van egy – mondjuk így – foglalkozási ág, amelyről a többiek és ők maguk is úgy gondolják, hogy a felelősség felelősei.

2005

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.