﻿

Művelődés, egyház, társadalom

Kósa László

Művelődés, egyház, társadalom

Tanulmányok

Akadémiai Kiadó, Budapest, 2011

Megjelent a Magyar Tudományos Akadémia

Könyv- és Folyóirat-kiadó Bizottsága

támogatásával

ISBN 987 963 05 9175 1

Kiadja az Akadémiai Kiadó,

az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.

www.akademiaikiado.hu

Első magyar nyelvű kiadás: 2011

© Kósa László, 2011

A kiadásért felelős

az Akadémiai Kiadó Zrt. Igazgatója

Szerkesztette: Gilicze Gábor

Felelős szerkesztő: Tárnok Irén

Termékmenedzser: Egri Róbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás, valamint a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

Bevezetés
Keresztények és keresztyének: a magyar kultúra katolikus–protestáns tagoltsága

Írhatnánk a címben „keresztény és keresztyén magyarok”-at, de szükségtelen, mert a fenti két szó is kifejezi: csak magyarokról lehet szó. Ez a kettősség a magyar nyelv sajátja, más nyelvekben nincs párja. Jelentésük egyfelől eltér egymástól, mert felekezetekhez tartozást fejez (fejezett) ki, másfelől ugyanaz, mert megtartotta a görög eredeti jelentést is, amely a khrisztianosz (= Krisztus-hívő) volt. Az újtestamentumi korban, a szíriai Antiochiában kívülállók kezdték ezt a kifejezést használni (Apostolok Cselekedetei 11,26). A khrisztianoszból származó magyar szóalak, a keresztyén eredete az idők folyamán elhalványult, amit a 16. században etimologizálással igyekeztek tisztázni, egyébként logikus módon Krisztus keresztjével hozva összefüggésbe. Bár mindkettő forgott a köznyelvben, egészen a 20. századig a keresztény elsősorban a katolikus szóhasználatban, a keresztyén a protestánsban élt. Mára az előbbi használata már nemcsak katolikusnak, hanem általánosnak, míg az utóbbi régiesnek és felekezeti kötődésű protestánsnak számít.

Ezt az ismert kettősséget mint a magyar kultúra vallási tagolódásának sajátos jelét idéztük föl. A tagolódás nyelvi mezeje ennél sokkal szélesebb. Ha felütjük a modern katolikus (1973) és a protestáns (1974) bibliafordításokat, szembetűnik a névalakok írásának eltérése. Például: Izaiás/Ézsaiás, Bileám/Bálám, Sziszera/Sisera vagy a helyneveknél: Szamária/Samária, Kafernaum/Kapernaum, Getszemáni/Gecsemáné. A katolikus fordítók igyekeztek nyelvileg pontos, modern átírást adni, míg a protestánsok inkább ragaszkodtak a hagyományos, megszokott formákhoz. Ez utóbbiak gyakran a reformáció előtti középkori gyakorlatból származnak. A teljes Szentírás első magyar fordítója, a református Károli Gáspár korábbi részfordításokból és egyházi nyelvből vette át őket. Tegyük hozzá: akkor még nem létezett külön katolikus és protestáns hagyomány. Ugyanezért találkozunk szólásainkban felekezeti jelleg nélkül Bálám szamarával vagy Sisera-haddal, akár a székelyek körében még nemrég népszerű Ézsaiás alakváltozattal.

Legtöbbször a klasszikus latin ejtéstől való eltérés áll a kettős szóalakok hátterében, ami nem magyar sajátság, számos európai nyelv kialakította a maga jellemző latin hangzását. Ugyancsak változó a sorsa középkori latin jövevényszavainknak. Ezúttal arra utalunk, hogy egész csoport, a Bibliával és az egyházzal kapcsolatos szót használunk ma is felekezeti színezet nélkül (például próféta), de kialakultak eltérések is, részben, mert a fogalom a protestánsoknál hiányzik (például mise), részben, mert mást jelent (például zsinat).

Ezek a nyelvi tények történeti-művelődéstörténeti tanulságokat is hordoznak. Nemzeti művelődésünk és tudatunk, különösen a múltról alkotott vélemény, a történelemkép, sőt az irodalmi-művészeti értékrend egészen a közelmúltig viselhette a felekezeti eltérés vetületét. A két világháború között közkeletűen megkülönböztették például a katolikus és a protestáns történetírást, ami akár történelmi szereplők, akár események bizonyos fokig ellentétes értékelését is jelenthette, illetőleg meghatározott nézőpontokból protestánsnak vagy katolikusnak minősült. Az élet különböző területein, ízlésben, mentalitásban, mindennapos és ünnepi szokásokban is föllelhetők hasonló eltérések nyomai. Ilyen természetű jellegzetes színt sem a bizánci rítusú egyház, sem a zsidó vallás nem kölcsönzött a magyar művelődésnek.

Rokon tagolódással a hagyományosan többvallású társadalmakban másutt is találkozunk Európában. (Közbevetőleg jegyezzük meg, hogy a „hagyományos” jelzőt nagyjából a 20. század közepéig tartjuk fenntartás nélkül érvényesnek, ugyanis a század második felében földrészünk számos országának vallási képét a fölgyorsuló szekularizáció és számos kisegyház, valamint a keleti kultuszok elterjedése módosította.) Történetileg ahány eset, szinte annyi változattal találkozunk. A legösszetettebb példa a német kultúra, melynek helyzetét a felekezeti arányok kiegyenlítődöttsége és a több államhoz tartozás bonyolítja. A holland kultúrában a református meghatározottság mellett kevésbé ismert, hogy mindig karakteres volt a katolikus alkotóelem is. A kisebbségben lévő szlovák evangélikusok nemzeti műveltségben vállalt szerepe hasonlít a magyar reformátusokéhoz. Ha Franciaországban az ellenreformáció idején majdnem teljesen megsemmisült reformátusok (hugenották) köréből kerül ki egy-egy politikus, pénzügyi szakember vagy művész, felekezeti hátterét külön figyelemre méltatják, mert sajátos társadalmi hagyományt képvisel. Hogy ne csupán katolikus–protestáns viszonylatokat említsünk, utalunk a majdnem teljesen evangélikus finnek és észtek ortodox népcsoportjaira.

Állítjuk, hogy a többvallású társadalmak kultúráját a vallási tagolódás gazdagította. Igaz ez akkor is, ha a tétel ezúttal megfordíthatatlan, mert természetesen nem mondhatunk szegényebbnek egy kultúrát, ha hiányzik belőle a vallási hátterű rétegződés, mert másféle eltérések tagolták és formálták, amelyek egyedien meghatározzák.

Általában és a magyar felekezeti hagyománykettősséggel kapcsolatban is fölvetődik azonban a jól ismert társadalomtudományi tétel: a történelem folyamán a társadalmi és politikai ellentétek gyakran öltöttek vallási köntöst. Sőt az önálló vallási motivációt teljesen kizáró nézetek is születtek. Míg ez utóbbi szerintünk elfogadhatatlan, az előbbi lehetőségét tagadni aligha lehet. Ám ezek az állítások meg is fordíthatók, ha profán dolog, esemény, gondolat bármely okból vallási vagy egyházi kötődésű lesz, már megközelíthető felekezeti szempontból is.

Ezúttal eltekintve a hittani vitáktól, illusztrációul – részletekbe bocsátkozás és művek említése nélkül – néhány historiográfiai példát vázolunk föl. A felekezetiességre gondolva, nem lephetnek meg a reformációnak általában mint történelmi eseménynek, továbbá társadalmi vagy kulturális értékelésének olykor egészen nagy különbségei. Ezek mentén az okokat keresve a katolikusok a hierarchia fontosságának megfelelően az egyház szervezeti és erkölcsi hanyatlását, a protestánsok Luther lelkiismereti vívódását és a korabeli európai társadalom erkölcsi válságával összefüggően a tömegek megigazulási vágyát emelik ki. A protestánsok az emberek lelki igényeire hivatkoznak, amelyeket a középkori egyház nem elégített ki. Ez a szempont a katolikus oldalon nem hangsúlyos. A protestánsok az uralkodók és főurak hitbuzgó pártolását, a katolikusok az egyházi birtokok szekularizációjának vágyát és Magyarországon a hódoltságban szétzilálódott katolicizmus bénultságát emelik ki. A magyarázatok sorában egészen sajátos végletekkel is találkozunk. A rekatolizáció gyors, a jobbágytömegeket nem meggyőzéssel, hanem a földesurak vallása után visszatérítő sikerei fölvetették ennek a folyamatnak a szellemi értékét. A katolikus elkötelezettségű szerzők erre a reformáció felületi hatásában keresték az igazolást. A gondolatnak megvan a protestáns párja, mely a reformáció viszonylag gyors sikerét azzal is magyarázza, hogy a katolicizmus nem mélyült el igazán. Sőt, amint kötetünk egyik tanulmányában találkozni fog vele az olvasó – ugyan nem szaktudományos megnyilatkozásként –, egészen extrém véleményként az is fölmerült, hogy a magyarság – úgymond – a lelke mélyén pogány maradt, és a protestantizmusban a karakterének inkább megfelelő vallást fogadta el.

Végül művelődéstörténeti jelentőségét – egyelőre a 16. századnál maradva – a protestáns oldal az írásbeliség magyar nyelvűvé válásában játszott főszerepében, az irodalom kivirágzásában, nemzeti tudatformáló hatásának kialakulásában, a Vizsolyi Biblia irodalmi nyelvet alapozó voltában, nyomdák és iskolák programszerű alapításában látja. Ezzel szemben a katolikusok a késő középkori magyar nyelvű szövegek jelentőségét vagy a kiemelkedő protestáns kollégiumok plébániai iskolaelőzményét hangsúlyozzák.

Továbblépve a szorosabb egyháztörténeti vonatkozásokon, a magyar múlt és benne a művelődés mély osztottságait mint a „nyugati–keleti” (kulturális orientációra és földrajzi helyzetre egyaránt érthető), a „labanc–kuruc” vagy akár a „népi–urbánus” ellentétpárt vitákban nemegyszer megfeleltették már a „katolikus–protestáns” polarizáltságnak. Kiemelve a „kuruc–labanc” ellentétpárt, az erős függetlenségi tradíció dacára a protestánsok nem fordultak mindig és kizárólagosan az ellen, hogy Magyarország a Habsburg Birodalomban találja meg a helyét (lásd a jozefinistákat és a kiegyezés híveit!). Tudvalévő, hogy a közjogi megosztottságban Habsburg- és Bécs-ellenes katolikus tábor is folyamatosan létezett. Ismeretes, hogy az Erdélyi Fejedelemségben 1568-tól Európában páratlan vallásbéke volt érvényben, amely a további hittani újítás és a felekezetek háborgatása tilalmán nyugodott. Ezek értelmezése azonban nem mindig zárta ki a türelmetlenséget sem a katolikusok, sem a protestánsok részéről. Hosszú ideig például nem volt a római katolikus egyházmegyének püspöke. A Magyar Királyságban a lipóti abszolutizmus és folytatása idején a rekatolizációval bekövetkezett összeütközések nyomán a protestánsok súlyos veszteségeket szenvedtek, vallásgyakorlatukat komolyan korlátozták egészen II. József türelmi rendeletéig.

A 17. században politikai és társadalmi okokból a rendi-függetlenségi és a vallási kérdések szorosan összefonódtak Magyarországon. A 19. században a formálódó modern nemzeti tudatban ugyanez új, általánosabb jelentéseket kapott. A polgári korszakban a hazai protestantizmus szellemi beállítottsága és értékelése változott. A sorozatnyi különbség közül talán a legfontosabb, hogy a felvilágosodás és a romantika hatására az európai szellemi életben sokan mint a bontakozó liberalizmus egyik ősére tekintettek a reformációra. A felvilágosodás vallásellenes vonulatának következményeit kiheverni nem tudó világkatolicizmus úgy fogadta ezt a gondolatot, hogy a történelembe visszatekintve minden olyan szellemi áramlat, amely a katolikus egyháznak kárt okozott, a reformációra vezethető vissza. Nálunk ezeket az elképzeléseket a nemzeti függetlenséghez való – fentebb már érintett – viszonyulás alaposan átszínezte. A rendi és a vallási szabadság hajdani összefüggése, valamint a katolikus egyház államegyház volta, mely szorosan kapcsolta az uralkodóházhoz, érveket szolgáltatott ahhoz, hogy a protestánsok a mindenkori függetlenségi eszmék letéteményeseként tűnjenek föl. Sok katolikus is csatlakozott ehhez a véleményhez. Kultúránk vallási rétegzettségéhez kapcsolódó kérdés: vajon a modern magyar nemzeti tudatot formálók között melyik oldalnak volt nagyobb befolyása, és ez a befolyás hogyan viszonyul a teljes népességen belüli vallási arányokhoz? Egy másik, hasonló kérdés: vajon a hazai egyházak a maguk nemzetközi „családjában” mennyiben képviselnek sajátos színt? Gondoljunk a nemzeti szentek és a Mária-kultusz sajátságaira vagy a Szent Korona-tan kialakulására, másfelől mind a lutheri, mind a kálvini irányt követő protestánsok egyedi egyházszervezetére, politikai szerepére, társadalmi összetételére! A reformátusok szívesen idézik Illyés Gyulának a genfi reformáció-emlékműről költött sorát: „hiszed, hogy volna olyan-amilyen magyarság, ha nincs Kálvin?” A kérdésben rejlő állítás igaz, de úgy gondoljuk, nem sértjük sem a költőt, sem a költeményt, ha írásunk összefüggésében ezúttal fokozzuk az állítást, amely akkor válik „valóban igazzá”, ha más hazai vallásokkal kapcsolatosan megismételjük. Egy verssor értelmezése költői vélemény magyarázata, de természetesen nem felelet kérdéseinkre és a bonyolult kérdéskörre.

Ismerjük el, hogy a fölsorolt példák sok viszonylagosságot tartalmaznak, értelmezésük gyakran ellentétes vagy nemegyszer bizonytalan, ami még inkább aláhúzza a vallási kötődések tisztázásának szükségességét. A történetkutatásnak rengeteg adóssága van ezen a téren. Mint Európa-szerte, nálunk is az egyháztörténetet teológiai végzettségűek művelték, ami eleve az említett felekezeti meghatározottsággal járt. A saját egyház történetén belül is jelentős eltolódások alakultak ki. A katolikus oldalon a figyelem elsősorban a középkorra, az egyházkormányzási egységekre vagy a szerzetesrendekre, utóbb a katolikus megújulásra és a barokk korra esett. A protestánsok ezzel szemben sokat foglalkoztak a reformáció és az ellenreformáció századaival. A 19–20. századot mindkét oldal általában elhanyagolta. Laikus egyháztörténet-írással már a 19. században is találkozunk, de a felekezeti szempontokat ez sem nélkülözte. A vallási háttér hiányával valójában csak a 20. század derekától számolhatunk, ekkor azonban a marxizmus ideológiai elkötelezettsége lépett a helyébe. Ráadásul ez a korszak nem is kedvezett a tárgy iránti érdeklődésnek. Az utóbbi néhány évtizedben – miközben hosszú aléltságából a felekezeti kutatás is föléledt – egyre inkább teret nyert a vallási háttértől független laikus kutatás is. Mindemellett a korábbi mulasztások pótlása nem könnyű feladat. Ma egyetlen magyar egyház történetének sincs korszerű monográfiája, nemhogy szintetizáló műveket vehetnénk a kezünkbe. Ez utóbbin egy adott korszak minden egyházának párhuzamos és egymásra vonatkoztatott történetét értjük, amit tőlünk nyugatra évtizedek óta művelnek.

***

A kötet tanulmányait a címével jelölt széles témakörben 1978 és 2009 között készült írásaimból válogattam össze. Munkám során elsősorban az foglalkoztatott, hogy a kétezer éves keresztény–keresztyén egyház hogyan találja meg a helyét a felvilágosodás után kialakuló polgári társadalomban (mindenekelőtt a változó kulturális viszonyok között), hogyan alakítja azokat és azok hogyan hatnak vissza rá. Esetenként korábbi korok, illetőleg a szocializmus évei is tudományos érdeklődésem körébe esnek. Ha az imént említett hiányokra és aránytalanságokra gondolunk, azokból a 19–20. század történéseinek vizsgálatával igyekszem valamelyest törleszteni. Ha egyháztörténetként olvassuk ezeket az írásokat, nem teológiai alapú kutatások, mert hittani kérdéseket csak nagyon áttételesen érintek, hanem művelődés- és társadalomtörténeti, esetenként történeti néprajzi alapozásúak. Törekszem abból az igényből is valamennyit kielégíteni, amelyet fentebb – jobb szó híján – „szintetikus” megközelítésnek neveztem. A tanulmányok egy részében több egyház és felekezet kérdéseinek együttes elemzését, de legalább egymáshoz viszonyításukat végzem el. Az írások nagyobb részében azonban a protestánsokkal, többségében a reformátusokkal foglalkozom. Legátfogóbb célom minden írással a magyar művelődés és a magyar múlt felekezeti tagoltságának bemutatását gazdagítani. Szeretném, ha az olvasó nem a megoszlást, hanem még a szembenállások és ellentmondások mögött is elsősorban kultúránk egységén belül a színek és elemek egymást kiegészítő voltát látná.

Néhány írást kisebb mértékben az eredeti tartalmat érdemben módosító, saját újabb kutatási eredményekkel szükségesnek tartottam kiegészíteni, amit az első megjelenés helyének közléséhez kapcsolódva jelzek. Különben csak apróbb stiláris javításokat végeztem a szövegeken, vállalva az újabb szakirodalom idézésének hiányát és az egyes tanulmányok közötti óhatatlanul előforduló átfedéseket.

Ezen a helyen is köszönöm Róna Juditnak és T. Katona Zsuzsannának a kötet gondozásához nyújtott nélkülözhetetlen segítségét.

A kereszt jele a magyarországi protestánsoknál

Különböző szellemi kötődésű lexikonok és enciklopédiák cikkei egybehangzóan tartalmazzák, hogy a kereszténység/keresztyénség legelterjedtebb és leginkább ismert, központi jele a Krisztus megváltó halálára utaló kereszt. A Római Birodalom keresztényüldözéseinek lezárulása után a 4. századtól vált általános szimbólummá.[1] Tudunk arról, hogy az angol vallási küzdelmek idején részlegesen visszaszorult, valamint a cseheknél a kehely az „ellenszimbóluma”.[2] Egyébként földrészünkön nem alakultak ki különbségek a keresztény felekezetek között a kereszt jelképi használatában.

A magyarok valószínűleg a honfoglalás előtt, a kereszténységgel való első érintkezések alkalmával ismerték meg. Az állami jelvényeken szereplő keresztnek számos nemzetközi párhuzama van. Ebbe a sorba illeszkedik, hogy „A majdan államcímerré fejlődő magyar királyi címer legkorábban megjelenő eleme, a kettős kereszt – kisebb megszakítással – mintegy háromnegyed évezreden át szerepel hazai címertörténetünkben”.[3] A kommunista korszakban a magát ateistaként meghatározó állam lecserélte a nagy múltú címert. Korábban – az 1919-es kommün kivételével – hatalmi tényezők, jelentős társadalmi csoportok, felekezetek vagy testületek nem kifogásolták a kereszt címerben ábrázolását. Ha azonban nem állami, nem is általános vallási, hanem konkrétan egyházi, felekezeti használatát nézzük, magyarországi specialitással találkozunk. A magyarországi protestánsok, elsősorban a reformátusok hittanilag ugyan sosem tagadták, de tárgyi szimbólumként hosszú időn át tartózkodtak szélesebb körű használatától, ami a protestáns világban egyedülálló jelenség. Tanulmányunkban ennek eredetét és történetét vizsgáljuk.

A Ravasz László református püspök által szerkesztett liturgiás könyvben olvasható, hogy a református kultusz csak a Krisztus gyakorlatából fennmaradt „érzéki formákat” ismeri el, így az emblémák közt mindnél „teljesebb és hívebb jelvény volna a kereszt, amelyet minden külföldi református egyház emblémául elfogadott és mi csupán az ellenreformáció szomorú emlékei miatt vagyunk kénytelenek a valóság és kedvünk ellenére római katolikus emblémának tartani”.[4] Egy a közelmúltban kiadott, a református jelképekkel foglalkozó munka ugyancsak a felekezeti ellentéteket és az ellenreformációs nyomást nevezi meg annak okául, hogy református tárgyi hagyományban a kereszt ritkán fordul elő. De bemutatja az egyház hivatalos címerét is, melyben az Isten Báránya (Agnus Dei) szimbólum latinkeresztes zászlót emel, sőt a zászlórúd végén is kereszt látható.[5] A történeti magyarázat különösen a református érvelésekben következetesen fölbukkan, alább idézni is fogunk közülük. Ugyanakkor már elöljáróban megjegyezzük, hogy a korábban hasonló evangélikus álláspont a 20. századra változott, sőt elvált a reformátustól.

A vallásháborúkat vívó Nyugat-Európához képest Magyarországon a reformáció századában kevés súlyos vallási összetűzés történt. Az egyik színhely Nagyvárad. A Báthory István által idetelepített jezsuiták térítése erős ellenállásba ütközött. Egy temetési menet és egy húsvéti körmenet megzavarásakor a támadók összetörték az elöl vitt keresztet (1586–1587).[6]

A 17. században a rekatolizáció kiszélesedése és a protestáns vallásgyakorlat szabadságáért folytatott fegyveres küzdelmek idején a felekezeti konfliktusok száma több más vonatkozásban is növekedett. Az ellenreformáció protestánsok számára legsúlyosabb akciója, az 1674. évi pozsonyi gályarabper mozzanatai mélyen beleivódtak történeti emlékezetükbe. Maga a per a 17. század utolsó negyedének nemzetközi viszonylatban is az egyik legnagyobb visszhangot kiváltó politikai és közjogi botránya volt. Nyugat-Európában számos, protestánsokkal rokonszenvező ismertetőt írtak róla, amelyek Magyarországon is elterjedtek. Ezek beszámolnak az elítélt prédikátorokkal szembeni fizikai és lélektani erőszakról. Többek között katolikus szertartásokon való részvételre, körmeneteknek katolikus módon történő tiszteletadására kényszerítették őket.[7] A per hivatalos jegyzőkönyvében olvasható, hogy a kisszebeni prédikátor megtaposta a keresztet, a vádak nagyobb része azonban az Oltáriszentség, a szentek és Szűz Mária kultusza meggyalázásának bűntette. A filológiai alapossággal föltárt pertörténet alapján ma már tárgyilagosan megállapítható, hogy az eljárásra évekkel korábban készültek és bőven tartalmaz koncepciós elemeket. Igazat adunk a Péter Katalin véleményét megerősítő S. Varga Katalinnak, a jegyzőkönyv publikálójának, hogy a korábban a hazai katolikusok és protestánsok között fennálló „szerves kapcsolat” megszakadásában a per okozta a legnagyobb törést.[8] Föltehető, hogy a dolgozatunkban alább idézendő, visszatekintő hivatkozásoknak valóban „őseseménye” lehetett, ha a konkrét részletek hiányoznak is belőlük. A lipóti abszolutizmus protestánsüldözései és következményei mélyítették el végletesen a protestánsok és a katolikusok szembenállását, s utóbb a kereszttel kapcsolatos összetűzések is megszaporodtak. Talán ide sorolható „a kunok, hajdúk ‘kálvinista keresztje’ (fokos)” anekdotikus hagyomány.[9]

Az 1707-es rózsahegyi evangélikus zsinat több olyan rendelkezést hozott, amely a kereszthasználatot mérsékelte, például a temetési menetben ne vigyenek keresztet a koporsó előtt. Ezért a katolikus klérus a kereszt megsértésével vádolta a résztvevőket, akiknek az 1715-ös országgyűlésre készülve, nehezen sikerült bizonyítaniuk, hogy tisztelik és használják.

Désen a 18. század első felében az ott állomásozó császári katonaság minden alkalmat megragadott, hogy a polgárság vallási érzékenységét provokálja. 1730-ban úrnapi körmenet alkalmával behatolt a református templom cintermébe, és az ott tartózkodó diákokat megverte. Máskor istentisztelet alatt lövöldöztek a toronygombra, míg le nem esett. A tavaszi zöldünnep alkalmából az erdőről lombos gallyakat hozó diákokra ráfogták, hogy „a pálmák ünnepélyes behozatalát” gúnyolják ki, és „kereszt alatt” ütlegekkel kényszerítették őket a városba visszatérni.[10] Bod Pétertől tudjuk, hogy a kereszt használata ekkoriban már biztosan felekezeti hovatartozást jelöl, ugyanakkor problémát is jelent jelvényként tisztelete: „Hát a Keresztnek tartása szabados-e vagy vétkes dolog?” – kérdezte. Majd történetét és teológiai jelentőségét összefoglalva, így válaszolt: „Akik azért a Keresztet nem tartják, azzal nem rosszabb Keresztyének, mert tisztelik a keresztre feszített Jézust, és ragaszkodnak annak érdeméhez; akik tartyák sem jobbak, mert azzal tsak azt mutatyák-meg micsoda Vallásúak légyenek.”[11]

A rekatolizáció Magyarországon tudvalévően a nyugati vidékeken érte el legjelentősebb sikereit. Az 1748-ban a győri főesperességben lefolytatott összeírás már arra figyelt, van-e a köztereken szobor és kereszt, gondozzák-e ezeket. Beszámolt, hogy Téten „a képromboló lutheránusok mennyire üldözik a kereszteket”. Egy útszéli feszület kivágásával megfélemlítették a katolikusokat. A szomszédos Gyarmaton, ahová a téti filia tartozott, azonban gondozatlan a szabadban álló kereszt.[12] Csaknem egyidejűleg (1745) a partiumi Érmindszenten a református pusztatemplom telkén a nagyváradi püspök keresztet állíttatott, ami akadályozta az újjáépítést. Az évekig húzódó ügy a Gubernium elé került.[13] 1767-ben a kanonika vizitációra Mezőtúrra készülő váci püspök azt akarta, hogy a „kálvinista bírák” keresztet vigyenek előtte végig a városon. Azonban saját egyházkerületük vezetése a parancs megtagadását tanácsolta nekik.[14]

Mária Terézia uralkodása idején állami kezdeményezéssel katolikusokat telepítettek több református vallású tiszántúli helységbe, s ez – különösen a kiváltságolt jászkun településeken – újabb vallási ellentéteket szült. A telepesek nemcsak katolikusok, hanem vagyontalanok voltak, és az őslakosok kiváltságaikat féltették tőlük. Az egyik karcagi nemes rendű gazda 1782-ben kivágta a háza elé leásott keresztet, amely azért került oda, mert a telket a felépítendő plébánia helyéül jelölték ki. Perbe fogták. 1768-ban az egri püspök a jurisdikciója alá tartozó református települések nyilvános terein sürgette keresztek felállítását. Kunmadarason a Györffy-halmot választották ki, ám a dombot a lakosság rövid idő alatt elhordta és a helyét bevetette, minek következtében a keresztállítás elmaradt. Karcagon kocsmai virtuskodásból lett per. Egy kovácsmester fogadásból viharos éjszakán elment a Szöllős-halomra állított kereszthez. Bizonyságul, hogy ott járt, a bőrkötényét akasztotta rá. Súlyosan megbüntették.[15]

A templomfoglalások utolsó idejére, Mária Terézia uralkodásának vége felé datálható a huszti református templomról szóló helyi hagyomány. A ruszin jobbágyokat a kamarai tisztviselők azzal az elterjedt föltevéssel biztatták fel, hogy ha egy templomba beviszik a keresztet, az visszavonhatatlanul az elfoglalóké lesz. A reformátusok azonban bezárkóztak templomuk kerítése mögé, majd kurátoruk a falra állva, ruszinul mondott beszéddel visszavonulásra bírta a kapákkal, kaszákkal fölfegyverkezett tömeget.[16] Itt idézünk még egy különös esetet. Cegléden 1823-ban a város új építésű malma tetejére a katolikus molnár a reformátussal egyeztetve keresztet tett föl, amiből a tanácsban komoly perpatvar támadt. Az akkor református többségű helység földesura különben a katolikus Vallásalap volt.[17]

Köztéren a keresztállítás később, a türelmesebb időkben is vallási feszültséget okozhatott. Amikor az 1840-es években az akkor túlnyomólag református Tapolcafőn a katolikus jelenlét hangsúlyozására a szomszédos Pápakovácsi plébánosa út menti kereszt felállítását kezdeményezte, több eshetőségre számítva, a községi elöljárók előzetes véleményét kérte: „…ellenszegülni senki sem merészlett. A kőkereszt mind e napig bántalom nélkül áll a maga helyén.”[18]

Fenti példáink a templomon kívüli szertartásokhoz és a szimbolikus felekezeti térfoglaláshoz kapcsolódnak. A közterületeken fölállított kereszteknek nincs protestáns párhuzamuk. Nyilvános térben felekezeti párhuzamosság, egyúttal a felekezeti tagoltság leginkább szembetűnően a temetkezési helyekre és a templomtornyok csúcsára tűzött jelvények esetében ragadható meg.

A sírjeleknek terjedelmes néprajzi irodalma van, mert az őstörténeti érdeklődésű kutatás föltevése szerint a faragott protestáns fejfák a honfoglalás előtti pogány kultúra kései maradványai. Fölmerült az is, hogy a protestáns temetőkből az ősmagyar hagyományt fölerősítve, a reformáció tüntette el a keresztet. Ezeket az elképzeléseket eddig nem sikerült bizonyítani, de kizárólagosan cáfolni sem. A néprajzi gyűjtés a 20. században a faragott fejfák táji típusait és nagy formai változatosságát, köztük a magyar népi díszítőművészet kiemelkedő alkotásait igen gazdagon dokumentálta. Jellemzően református lakossághoz és környezetükben élő evangélikusokhoz kötődtek. De míg például a szlovák evangélikusok temetőiben a vallási azonosság jele volt, a barcasági magyar evangélikusokat a szászokkal szemben etnikailag különítette el.[19] Az unitáriusok kizárólag fejfát használtak.

Az eredet kérdéséhez más szempontból közelítve kérdés, vajon általánosan mióta jelölik meg a sírokat Magyarországon. Samorjai János 1636-ban kiadott református liturgiás könyvében temetkezésnél „jó emlékezetre való jelt” ajánl, azaz sírhalmot, márványkőt, feliratot, zászlót, de csak előkelőknek és harcban elesetteknek.[20] Az újabb néprajzi irodalom szerint a középkor végén kezdték a sírokat kereszttel jelölni, de a köznépi gyakorlat valószínűleg csak a 17. században vált általánossá. Ugyanezen század második feléből Erdélyből ismert az első fejfa-adat.[21]

Ellenőrzésképpen a királyi Magyarország nyugati-északnyugati vidékeiről egy lazán összefüggő forráscsoportot, katolikus egyház-látogatási jegyzőkönyveket szemléztünk. Az 1554–1698 közötti idő felöleli a reformáció, majd az ellenreformáció és a katolikus reform terjedésének legfontosabb évtizedeit, képet ad hadjáratok sújtotta és békésebb életet élő, egyben egyházilag elhanyagoltabb és gondozottabb tájakról. A vizitátorok nem rendszeresen, de visszatérően jelentettek a temetők állapotáról. A helységek vallási hovatartozása nem mindig derül ki. Forrásproblémák miatt a részletezés mellőzésére kényszerülve, mégis lehet egymásra vonatkoztatható tanulságokra jutni. Néhány faluban egyáltalán nem volt temető. Számos településen elhanyagolt vagy feldúlt, néhol elhagyott temetőt találtak. Különben a helységek többségében, ahol nem esik szó róla, valamilyen, a forrásokból nehezen kikövetkeztethető norma szerint használtnak kell gondolnunk a temetőt. A kifogások között gyakran előbukkan, hogy legeltetik a sírokat. A 17. század végén azonban már az egyik fő kérdőpont, be van-e kerítve a terület. A 16. század közepéhez viszonyítva a 17. század végi állapotok általában rendezettebb képet és a temetőhelyek ápolásának igényére mutatnak. Sírjelekről az első jegyzőkönyvekben egyáltalán nincs adat. Amikor figyelnek rájuk, valószínűleg már szokás a sírok megjelölése és védelme, amire a kerítettség is céloz, de nem mindenütt gyakorolják. Volt, ahol megjegyezték, hogy sok sírhantról hiányzott a kereszt, másutt, katolikus temetőhelyeken semmiféle sírjelet nem láttak.[22] Részben a néprajzi kutatással egyetértve, arra következtethetünk, hogy a nyugati országrészen jelentős egyházi központok hatósugarában a társadalom alsó rétegeihez tartozók a 17. század vége felé jelölték általános szokásként a sírokat kereszttel.

A térség protestánsainak esetenként tilthatták a sírok megjelölését. Erre utal, hogy 1779-ben a nagykálnai (Bars megye) reformátusok kérelmezik az esztergomi érsektől, hogy temetőikbe – más helységekben megszokott módon – „a Halottak fejénél Gombosfát” állíthassanak.[23]

A 18. században a többvallású helységekben valószínűleg véglegesen kialakultak a felekezeti temetők, ami a terület és a sírjel kizárólagos használatával járt. 1829-ban Rádócon (Vas megye) az evangélikus földbirtokos református feleségétől született kislányának sírját a református temetőben kereszttel jelölték, ám azt ismeretlen tettesek összetörték. Az apa református tetteseket sejtett, akik katolikus szimbólumnak vélték a keresztet. A református szuperintendens vallási türelmetlenségnek minősítve ítélte el az egyházmegyei gondnok által jelentett esetet. Az utóbbi kérdésére, hogy a reformátusok miért nem temetkeznek kereszttel, jellegzetesen a felvilágosodásra valló gondolattal felelt. Tisztelik a keresztet, de babonás imádatától akarják védeni a népet.[24] Egy évvel később Gyulán egy evangélikus férfit – bár katolikus templomba járt – a plébános nem engedett katolikus temetőbe eltemetni. A református prédikátor viszont hozzájárult, hogy evangélikus szertartással a református temetőbe kerüljön a sírja, és keresztet tűzzenek rá. Naplójában azért megjegyezte, hogy a keresztet sok református is „igenli”, pedig ez babonaság.[25] Talán, mert peremterületre esett, nem lett súlyosabb következménye a Száva-parti Nikincén történt incidensnek. A faluban a 19–20. század fordulóján magyar katolikusok egy csoportja református hitre tért, mert a horvát püspök megtagadta tőlük az anyanyelvi istentiszteletet. A református temetőben elhantolt csecsemő sírjára a szülők keresztet tűztek, amelyet a katolikus plébános – „processzió”-t vezetve – szétfűrészeltetett, és árokba dobatott. Az esetet a Dunamelléki Református Egyházkerület közgyűlése tárgyalta, de hivatalos feljelentésüknek nem lett foganatja.[26]

Míg a római katolikus és a bizánci rítusú templomokra keresztek különböző változatai kerültek, addig a protestánsok a 20. századig többféle jelet vagy egyszerre több jelet használtak: csillag, félhold, kereszt, gömb („gomb”), kakas, „zászló” (szélvitorla), sőt „kétfejű sas”. Első hiteles adataink közül a Bekecs (Zemplén megye) református templomának 1625-ös fölszentelése alkalmából elhangzó prédikáció a torony csúcsán a Péter apostol bűnbánatára utaló kakast,[27] a fent idézett 1636-os református liturgiás könyv a keresztet mondja toronydísznek.[28] A 17. század második felében evangélikus használatú lőcsei Szent Jakab-templom tornyán keresztet és csillagot lehetett látni.[29] A II. Rákóczi György lengyelországi hadjáratának megtorlására 1658–1659-ben tatár seregekkel érkező moldvai és havasalföldi hadak Nagyvárad és Gyula térségében pusztítva, „amely egyházakon valami régi holmi feszületek, apostoli képek láttathattak, az ollyanokat meg nem égették, de valamellyen vagy kivül vagy belöl ollyat nem találtak, gyújton-gyújtották”.[30] A vidék korabeli vallási képét ismerve, az elpusztított templomok reformátusok lehetettek. A középkori eredetű sátoraljaújhelyi templom a 16. század közepétől a 18. század elejéig többször cserélt gazdát katolikusok és reformátusok között. A reformátusok 1648-ban építettek hozzá új tornyot, melynek hegyére gombot helyeztek el. A végleges visszavétel után, 1717-ben ezt cserélték le keresztre a katolikusok.[31] Bod Péter 1768-ban ismét a kakast nevezi meg a református templomok toronyjeleként.[32] Épületazonosítási nehézségek miatt, és mert a képek jelentős része nem a helyszínen készült, nem segít pontos választ adni a 16–17. századi városábrázolások teljes kiadása sem.[33]

Csaplovics János az 1820-as években „etnográfiai apróság”-nak nevezi, hogy „A lutheránus megelégszik templomának tetején egy kereszttel; a pápistának duplás kell; az Oroszoknak és Ráczoknak hármas sem elég; a Kálvinistáknak egy sem kell”.[34] Meg kell azonban jegyezni, hogy kereszt helyett mind a türelmi rendelet (1781) után épült, főleg alföldi, mind a középkori eredetű erdélyi szász evangélikus templomok nagy többségének tornyán máig gömböt vagy csillagot láthatunk. Nem világos, hogy közös protestáns hagyományról van-e szó vagy valamilyen hivatalos/hallgatólagos megegyezésről. Hiszen az erdélyi szász templomok legtöbbször a legkorábbi lutheránus kultusz tradícióját őrzik, oltáraikról sosem hiányzott a kereszt és a feszület.[35]

A Felvidéken utazó evangélikus Petőfi annyira különösnek találta a sajógömöri evangélikus templom tornyán együtt a keresztet, a csillagot és a félholdat, hogy az Úti jegyzetekben megörökítette (1845). A toronyra tűzött jelvények vallási hovatartozáson túli jelentéseket is hordozhattak, így nevezték a Szegeden épülő első református (1882–1883), egyben első protestáns templomot „kakasos templom”-nak.

Magyar református templomra a 19. században nem tűztek keresztet. Különös kivétel az Erdélyi Egyházkerülethez tartozó első bukaresti magyar református templom (1815). A hatóságok csak úgy engedélyezték használatát, ha a tornyára kereszt kerül, továbbá oltárt és Mária-képet helyeznek el benne.[36] Elsőként a debreceni Kossuth utcai református templom fölépülése (1886–1888) jelentett radikális szakítást az egyszerűségnek kedvező 18–19. századi gyakorlattal. A kereszthasználatot ugyan nem érintette, de tágabb összefüggésben befolyásolhatta azzal, hogy a kor sokat foglalkoztatott építésze, Petz Samu addig katolikusnak tartott megoldásokat alkalmazott. A templom a reformátusok által különben megkedvelt neogótikus stílusban épült, de szokatlan és liturgikus okokkal nem is indokolható keresztalaprajzzal. Még szokatlanabb volt a belső szabad falfelületek színes kifestése, ami a református közvéleményben nagy fölháborodást keltett. Pedig a kivitelező művészek a református hitvallásokkal ellentétes emberábrázolást elkerülték, csak ornamentikát és reformátusnak minősülő szimbólumokat festettek.[37]

Tárgyunk szempontjából a 20. század hangsúlyos eseménnyel, az ún. egyetemi keresztmozgalommal kezdődött. A katolikus diákság 1901. március 18-án a budapesti tudományegyetem helyiségeiben kereszteket helyezett a falakra. Az engedély nélküli megmozdulás, amely egyértelműen a terjeszkedő politikai katolicizmus demonstrációja volt, megbukott az egyetem vezetésének ellenzésén.[38] A felekezeti kérdésben megosztott társadalomban a protestánsok számára negatív kicsengése volt az ügynek, azonban maguk mellett tudhatták a szintén elítélően állásfoglaló liberális közvéleményt.[39] Bő emberöltő múltán, amikor egy laikus református egyházi vezető egészen más összefüggésben a kereszthasználat mellett érvelt (erre alább visszatérünk), így kezdte írását: „A kereszt kérdés attól kezdve, hogy – még valamikor az 1900-as évek legelején – az egyetemi polgárság egy része a budapesti egyetem helyiségeiben a keresztet kifüggesztette, egészen a legutóbbi időkig, amikor a műegyetemen, majd a szegedi egyetemen merült fel a kereszt elhelyezésének problémája, sok vitára, félreértésre, ellentétre, sőt keserűségre is adott okot.”[40]

Reformátusok többször tiltakoztak, mert az állami iskolákban olyan tantermekben kell hittanórát tartaniuk, ahol katolikus jelként feszület volt kitűzve.[41] De az idegenkedés lazult is. Ugyanebben az időben például Révész Imre debreceni püspökhelyettes, egyetemi tanár az üldözött hugenották folytonos kereszttiszteletéről írt cikket.[42] Ravasz László pedig a református egyház új liturgiás könyvében szükségesnek tartotta a kereszthasználattal foglalkozni. Ezt az elvi jelentőségű állásfoglalást idéztük dolgozatunk elején.

A kereszt nyilvános térben való használatának kérdése tehát felszínen volt a református egyházban. Ezért bár a forma szokatlanul hatott, nem meglepő, hogy Hegedüs Lóránt (1872–1943) neves közéleti szereplő, történész és gazdaságpolitikus (volt pénzügyminiszter), egyházának hitbuzgó tagja hírlapi cikkben és rádiónyilatkozatban tette közzé javaslatát: a nemzeti egység és a felekezeti béke jegyében a református templomokra a csillag és a kakas mellé a keresztet is tűzzék föl. Indítványát célzatosan Szent István napján publikálta, de meg nem nevezett indítékai között föltehetően szerepelt a Budapesten sorra került két nevezetes, nemzetközi vallási esemény is. Az előző héten egy protestáns hátterű, de felekezetközi törekvésű vallási szervezet tartotta konferenciáját, melynek Hegedüs egyik szónoka volt, szeptember első felében pedig a Presbiteri (Református) Világszövetség konferenciája zajlott, amely a protestáns–katolikus viszonnyal is foglalkozott. Ezek az események a magyar református egyház fontos, újabb kori nyugat-európai szellemi kapcsolatait reprezentálták, ám e szervezetek véleménye a keresztről az általános protestáns fölfogásnak felelt meg, nem a hazai református hagyománynak.[43]

Javaslatát Hegedüs benyújtotta a református egyház törvényhozó testületéhez, az Egyetemes Zsinathoz is. Az általa kiváltott, egy évtizeden át zajló, szerteágazó vita azonban a század eleji keresztmozgalommal szemben végig belső református ügy maradt. Bár önálló történészi földolgozásra érdemes,[44] csak néhány fontos mozzanatát és jellemző színterét idézzük föl.

Hegedüs kezdeményezését különböző szintű egyházi fórumokon tárgyalták. A hivatalos folyamat két naptári éven át húzódott. Először az egyház központi ügyvivő testülete, az Egyetemes Konvent megkérdezte az indítványról az egyházközségeket. A részletekben eltérő, de egybehangzóan elutasító véleményekből az Országos Zsinat liturgiaügyi bizottsága készített állásfoglalást. Ennek megvitatása után a zsinat a kezdeményezést elvetette. Az érvelés a korábban kialakult állásponthoz képest lényeges új elemet nem tartalmazott. Egyik része ünnepélyes nyilatkozat a kereszt mint egyetemes jelkép mellett, tiszteletének és fontosságának hangsúlyozása, a másik fele történelmi okokra, az ellenreformáció korának emlékeire utalás, amelyek miatt felekezeti szimbólumként a reformátusok nem vállalhatják, különben pedig erősen kötődik a katolikusokhoz.[45]

A kérdés körüli viták ezután sem ültek el. Bizonyára azért, mert mások is Hegedüshöz hasonlóan vélekedtek. Az egri reformátusoké volt az első református templom Magyarországon, melyre a római katolikus érsekséggel egyezkedés következményeként kereszt, pontosabban a főhomlokzatra egy keresztet, horgonyt, égő szívet mint a hit–remény–szeretet szimbólumait és egy Bibliát ábrázoló dombormű (1930) került.[46] Hamarosan a sümegi (1936) és a tapolcai (1937) templomok toronycsúcsán csillagot, tetőcsúcsán keresztet helyeztek el, a tapolcai homlokzatán kereszt alakú világítóablakot is kialakítottak. Mindkettő közös református–evangélikus használatra épült. Viszont a dorogi, szintén közös protestáns templom felépítésekor (1936) külső jelvényként mellőzték a keresztet.

A vita mégsem ezekről, hanem Budapesten az újonnan szervezett, Külső-lipót-terézvárosi Egyházközség Duna-partra tervezett templomának építésekor lobbant föl újra. Az egyházközséget megszervező lelkész, Bereczky Albert ösztönzésére a modern stílusban emelt, reprezentatív külsejű templom tornyára csillag, főhomlokzata csúcsára kereszt került volna. Az építők anyagi támogatás céljából széles körű kampányt indítottak, melynek során publikálták a látványtervet és előadták a kereszt elhelyezése mellett szóló gondolataikat.[47]

A terv rövid idő alatt nagy visszhangot keltett a református sajtóban. Illusztrációul egyetlen példát mutatunk be; a debreceni egyetem országos viszonylatban tekintélyes teológiai kara nagy múltú diáklapjában történt véleménycserét. A szerkesztőt az késztette megszólalásra, hogy a debreceni hitoktató lelkészekből „a legmélyebb megdöbbenést és a legsötétebb aggodalmat váltotta ki” a hír. A vezércikkben föltett kérdésre, lehet-e kereszt református templomon, határozott igennel felelt. Sajnálatos, hogy vannak, akiknek református voltuk elsősorban antikatolicizmus. „A mi számunkra egyházunk múltja és múltjában sok szenvedése drága. De sokkal drágább a kereszt, amelyen Krisztus az egyetlen és tökéletes áldozatot mutatta be értünk, amelynél tehát semmiféle »sarkalatosnak« vélt hagyomány nem lehet drágább.” Az ellenvéleményből kiderült, hogy számos teológus másként látja a problémát. A kereszt mint jelvény külsőség, templomokon elhelyezve a református identitást csorbítaná. A viszonválasz elismerte a többféle álláspont létezését, de további teológiai érvekkel megerősítve, megismételte álláspontját: „Én a keresztet református keresztyén szimbólumnak nem azért tudom elképzelni, mert ma a római katolikusok használják, hanem azért, mert ha valami, hát a kereszt evangéliumi szimbólum.” Végül: kereszthasználattal vagy anélkül is lehet valaki jó református.[48]

A vita élesedését látva, megosztó hatásúnak ítélve, Ravasz László, a református egyház legfőbb lelkészi vezetője arra kérte az illetékes Budapesti Református Egyházmegyét, hogy ismételten tekintse át a külső-lipót-terézvárosi templomépítés tervét, melyet az egyházmegye közgyűlése az egyházközség presbitériumának autonómiáját tiszteletben tartva, korábban (1936. X. 25.) jóváhagyott. Az újabb egyházmegyei közgyűlés (1937. VI. 23.) részletes vita után fölülbírálta álláspontját, amelyet azonban az egyházközség presbitériuma megfellebbezett a Dunamelléki Református Egyházkerületnél. A fellebbezés érvrendszerében több, megelőzőleg nem vagy ritkán említett egyház-politikai megfontolás szerepelt (például a kereszt kitűzésével meg lehetne előzni várható felekezetközi ütközéseket, a felekezeti közeledést és békét szolgálná, nemzetközi református gyakorlatot követne, eddig is már több református templomon szerepel, stb.). A kerületi közgyűlés azonban megismételve az egyházmegye fenntartásait, elutasította a fellebbezést. Mivel az egyházmegye kérte a zsinatot, hogy 1929. évi határozatát pontosan értelmezze, ti. az csak Hegedüs Lóránt indítványát vetette el, de általános érvénnyel nem nyilatkozott, a kérdés a legmagasabb fórumra került. A zsinat nem látott okot az 1929. évi határozat újratárgyalására, azonban az „atyafiúi szeretet parancsára és a közösség megőrzésének érdekéből tiltólag” felelt a pontosítást kérésre. A kereszthasználatot támogatókkal szemben éppen ellenkezőleg, a kereszthasználattól a felekezeti helyzet romlására számított volna, a felekezeti kérdés kedvezőtlen légkörében különben sem tartotta időszerűnek az újabb kezdeményezést.[49] Ennek a határozatnak egyháztörténeti különlegessége van. Korábban református egyházi testület sosem foglalt állást ebben a kérdésben. A kereszttel a magyar református egyház alapító irata, a Debreceni Hitvallás (1567) is csak egy rövid fejezetben, elméleti teológiai szempontból foglalkozik, nem mint jelképpel.[50] A zsinati érvelésben lényegesen új elem most sem került elő. Többnyire az 1929. évi határozatot szó szerint vagy szabadon idézték, magyarázták tovább. A kereszthasználatnak nincs hittani akadálya, a kereszt tisztelete mindig nagyon fontos volt és marad a reformátusok számára. A hagyományhoz való ragaszkodás (melyben változatlanul nem bukkantak föl konkrét történeti hivatkozások) és az egyház-politikai mérlegelések minden más érvnél többet nyomtak a latban.

Ugyanakkor a politikai katolicizmus akciói folyamatosan hivatkozási alapokat szolgáltattak a reformátusok fenntartásai számára. A helyzetet a korabeli, türelmetlenségtől nem mentes felekezeti kérdés társadalmi súlyának ismeretében lehet igazán érteni. Itt csupán néhány idevonatkozó mozzanatra utalunk. Folytatódott az állami épületek, vállalatok (például az IBUSZ), elsősorban az iskolák helyiségeiben a feszületek kifüggesztése. Az 1938-as Szent István-év és a budapesti Eucharisztikus Kongresszus lendületet adtak ennek a törekvésnek. A szekularizált állam keresztény jellegét kívánták hangsúlyozni, ami többségi értelmezésben katolikus jelleget jelentett. A központi református hetilap, a Református Élet szerkesztőségi cikkben többször hírt adott helyi konfliktusokról (Kecskemét, Szeged, Keszthely, Budapest), egyúttal fölszólalt az akciók ellen, mert felekezeti türelmetlenséget szítottak. Református oldalon a legnagyobb föltűnést és fölháborodást a kecskeméti – különben – református vallású polgármester váltotta ki, aki valószínűsíthetően kortesfogásként elrendelte a város állami iskolái tantermeiben a kereszt kifüggesztését, a helyi választásokon mégis kizárólag katolikus vallású képviselők kerültek be az önkormányzati testületbe.[51] Ezúttal nem követjük a hasonló eseteket. Révész Imre debreceni református püspöknek mint városi törvényhatósági tagnak még 1944-ben is akadt keresztügyben intéznivalója: a MÁV hivatali helyiségeiben akarták az illetékesek a keresztet elhelyezni.[52]

A kereszt-kérdés társadalmi visszhangjára jellemző, hogy több közvélemény-formáló református világi (laikus) személyiség hozzászólt. Hegedüs Lóránt indítványára Szabó Dezső csakhamar gúnyirattal reagált a Népszavában. Az egész magyar reformátusság nevében, drámai történelmi képsorozatot vázolva, durván elutasította.[53] Móricz Zsigmond a református belső vita kibontakozása idején – mégsem közvetlenül ahhoz, hanem – a katolikus keresztkitűzési programhoz szólt hozzá. Dicsérte a kecskeméti polgármester példaadását. Hegedüshöz hasonlóan a kereszt egyetemes krisztusi jelkép voltára hivatkozott, de a hangsúlyt a nemzeti egység erősítésére, a felekezetiség kívánatos visszaszorulására tette.[54] A központi református hetilap Móriczot vezércikkben „jóhiszemű vallásos műkedvelő”-nek mondva, bírálta. A kecskeméti esetre így reagált: „A kereszt nem lehet jelképe az antiszemitizmusnak vagy bármiféle politikai pártnak. A kereszt nem lehet egyházpolitikai jelkép.”[55] Karácsony Sándor hozzászólása „kényes”-nek nevezte a kérdést. Kifejtette, hogy ő a jelvények iránt közömbös, mert külsőségek. A nemzeti egység szempontjából pedig kívánatos, hogy a felekezetek egymást kölcsönösen tiszteljék.[56] Annak illusztrálására, hogy a másik póluson, az egyházközségek szintjén mennyire foglalkoztatta az embereket a vita, példa gyanánt ismét a akat idézzük. A gyulai presbitérium nyilatkozatban biztosította támogatásáról a tiltakozó kecskeméti presbitériumot, és elítélte a polgármestert. A gyulai hívek között akadt, akit évekkel később is foglalkoztatott a külső-lipót-terézvárosi kezdeményezés. Megnyugtatására a lelkész külön utánajárt annak, vajon a zsinati határozatot betartották-e az építők.[57]

Ez idő alatt, a két világháború között az evangélikusoknál már csaknem eltűnt a kereszt használatától való tartózkodás. Ordass Lajos egyedülálló esetnek mondta, hogy 1931-ben Ceglédre kerülésekor nem volt az oltáron feszület, amit református hatásnak tulajdonított. Ő és más lelkészek többször megütközve beszéltek hiányérzetükről, mígnem a presbitérium 1936 nagypéntekén meglepte Ordasst egy ezüstfeszülettel.[58] Az evangélikus egyházi kultúrát, elsősorban a templomokat bemutató reprezentatív mű egyértelműen tanúsítja, hogy a 20. században épült templomokra következetesen keresztet tűztek. A kötet említi, hogy „volt idő, amidőn előszeretettel csillagot helyeztek a torony csúcsára”, hogy megkülönböztessék a római katolikusoktól, de már nincs ok ennek a hagyománynak a követésére. Utal ugyan a föladását kísérő vitákra, de azokat nem részletezi.[59] Néhány évvel később Ordass Lajos egy másik speciálisan magyar evangélikus szokással szakított, azzal, hogy a püspökök nem viseltek mellen függő nemesfém keresztet. Annyira idegen volt a magyar tradíciótól, hogy először csak külföldi útján hordta, amelyet az azt szintén nem viselő elődjétől ajándékba kapott (1947). Korábbi ellenzésekre emlékezve, idehaza meghallgatta püspöktársai és a vezető egyházi testület véleményét. Egyházkerületi határozatok után, 1948 márciusában egy püspöki beiktatáson viseltek először keresztet Magyarországon az evangélikus püspökök.[60]

Összegzésül megállapíthatjuk, hogy a magyarországi protestánsoknál a kereszt mint tárgyi jelkép használatától tartózkodás hosszú időn át a felekezeti identitás fontos eleme volt. Jóllehet írása publicisztika, Móricz Zsigmond többé-kevésbé találóan hangsúlyozta a lényeget. „Mi, kálvinisták két évszázad óta egyenesen büszkék vagyunk arra, hogy nem tűzzük fel a keresztet.” „Ebben az egyben opponálunk még magának az édes Jézus Krisztusnak is.” „Az ellentét történelmi s ebből származó érzelmi okokból körülbelül Mária Terézia idején vált a kereszt kérdésessé. Az ellenreformációt a kereszt jegyében hajtották végre.”[61] A kereszttel mint tárgyi jelképpel szembeni ellenszenv valószínűleg tényleg abból fakadt, hogy az ellenreformáció és a rekatolizációs szimbolikus térfoglalás jelvényéül szolgált. A 17. század első felénél korábbra egyelőre nem tehető felekezeti jelképként használata. Utóbb protestáns–katolikus viszonylatban ellentétes tartalommal vált az „emlékezet helyévé” (Pierre Nora). Bár adataink és példáink mind kronológiailag, mind földrajzilag nagy szóródást mutatnak, óvatosan bár, de általánosíthatók. A tartózkodás eleinte közös protestáns álláspont lehetett, tehát az evangélikusoknál eredetileg nem református hatás. A kutatásaink során fölbukkant összetűzések már tradícióból, történelmi emlékezethez és identitáshoz ragaszkodásból fakadtak. Jelenleg nincs válasz arra, hogy ez a tradíció – a teológiai ellenvetések és konkrétabb történeti utalások hiányának dacára – a reformátusoknál miért maradt olyan erős, hogy a két háború között sem oldották föl, amikor az elzárkózás gyöngült s a kérdésben az egyházi közvélemény megoszlott. Egyelőre azt sem tudjuk pontosan megmagyarázni, hogy a kereszthez mint külső jelhez való viszonyban a közös protestáns hagyomány mikor és miért vált szét, az evangélikusok az áttekintett időszak első felében miért inkább a katolikusoktól, a 19–20. században viszont miért a reformátusoktól kívántak különbözni. A 20. század második feléből (napjainkig) újabb fölvetésekről és vitákról nem tudunk.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.