Teller

Hargittai István

TELLER

A borítón: Teller Ede az 1950-es évek elején

(a Los Alamos Nemzeti Laboratórium szívességéből)

Ez a kiadás az I. Hargittai: Judging Edward Teller: A Closer Look at One of the Most Influential Scientists of the Twentieth Century. Prometheus, Amherst, New York, 2010 angol nyelvű eredeti kiadás nyomán készült.

Fordította Gács János

A kötet megjelenését támogatta:

a Magyar Tudományos Akadémia elnöke

és Kémiai, Műszaki és Fizikai Tudományok Osztályai

Paksi Atomerőmű Zrt.

MOL Magyar Olaj- és Gázipari Nyrt.

Kovács Gábor

BME VBK Varga József Alapítvány

ISBN 978 963 05 9147 8

Kiadja az Akadémiai Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.

www.akademiaikiado.hu

Első magyar nyelvű kiadás: 2011

© Hargittai István, 2011

© Akadémiai Kiadó, 2011 Hungarian translation © Gács János, 2011

A kiadásért felelős
az Akadémiai Kiadó Zrt. igazgatója
Felelős szerkesztő: Sisák Gábor
A szöveget gondozta: Csontos Erika
Termékmenedzser: Egri Róbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás, valamint a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

© Hargittai István, 2011
© Akadémiai Kiadó, 2011 Hungarian translation © Gács János, 2011
Minden jog fenntartva,
beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás,
valamint a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

A totalitárius rendszerek áldozatai emlékének ajánlom

Megköszönöm az Alfred P. Sloan Alapítványnak (New York), hogy anyagilag támogatta amerikai levéltári kutatásaimat és a könyv megírását

A szerző előszava a magyar kiadáshoz

Nagy örömömre szolgál, hogy Teller Edéről szóló könyvem magyarul is megjelenik. Ahogy Teller Ede is érezte élete végén saját életútjával kapcsolatban, úgy ez a könyv is ezzel érkezik meg igazi otthonába. Ahogyan Teller Ede életműve is gyökereiből táplálkozik, úgy ez a könyv sem lehet mentes mindattól, amit szerzője élete során megélt. Szeretettel és némi büszkeséggel nyújtom át a könyvet a magyar olvasónak, és azt remélem, hogy legalább olyan érdeklődéssel fogja kézbe venni, mint az amerikai.

A magyar változat alig tér el az eredeti angoltól, a szöveg csak néhány olyan helyen egyszerűsít, ahol az elsősorban amerikai olvasónak szánt eredeti változat a magyar olvasó számára túlságosan nyilvánvaló ismereteket tartalmaz. E helyütt köszönöm meg Gács János igényes fordítói munkáját.

Az Akadémiai Kiadónak köszönöm a magyar kiadás gondozását. Réffy Balázs szerkesztő már az eredeti angol nyelvű könyv készítése közben biztosított segítőkészségéről, érdeklődéséről és a magyar változat kiadásáról 2009-ben, amiről éppen az akkori gazdasági válság legnehezebb időszakában döntött az Akadémiai Kiadó.

Ugyancsak ebben az időszakban kellett a magyar változat kiadásához szükséges támogatást is összegyűjteni, ezért még hangsúlyozottabban jár a köszönet a kötet minden támogatójának: Pálinkás Józsefnek, a Magyar Tudományos Akadémia elnökének, a Paksi Atomerőmű Zrt.-nek, a Magyar Tudományos Akadémia Kémiai Tudományok Osztályának, a MOL Magyar Olaj- és Gázipari Nyrt.-nek, a Magyar Tudományos Akadémia Műszaki Tudományok Osztályának, a Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem Vegyészmérnöki és Biomérnöki Kar Varga József Alapítványának, Kovács Gábornak és a Magyar Tudományos Akadémia Fizikai Tudományok Osztályának.

Köszönettel tartozom továbbá Sisák Gábor felelős szerkesztőnek (Akadémiai Kiadó) a magyar változat szerkesztésében végzett gondos és értő munkájáért.

Budapest, 2011. március

Hargittai István

A magyar kiadás elé

Tudományos igényességgel megírt életrajz? Szemelvények a 20. század történelméből egy különleges tudós különleges életének bemutatásán keresztül? A tudomány, a tudósok és a hatalom viszonyának példákkal illusztrált bemutatása? Ilyen és hasonló kérdések fogalmazódtak meg bennem Hargittai István Teller című könyvét végigolvasva. Teller Edével magam is beszélgettem néhányszor. Hargittai István művében Teller életútjának bemutatása gazdag részletességgel, a leírt események és történetek pontos dokumentálásával, egy tudományos munka igényességével, számomra mégis lenyűgözően fordulatosan, érdekesen és olvasmányosan történik. Tellerről számos történet – kockáztassuk meg: legenda – kering a memoárirodalomban. A könyv szerzője igyekszik utánajárni ezeknek a történeteknek, felkutatva a még fellelhető forrásokat.

Teller Ede munkásságának megítélése az 1940-es évek óta – de az 1954-es, híres Oppenheimer-meghallgatáson tanúsított magatartása, majd a nyolcvanas évek elején a Stratégiai Védelmi Kezdeményezés melletti kiállása óta biztosan – viták tárgya. Ettől a tudományos igényességgel megírt műtől mégsem várja senki, hogy a vitában a döntő szót kimondja. A könyv egyik nagy erénye éppen az, hogy bebizonyítja: nincs végső szó. Teller kétségtelenül kiemelkedő tudós, a világtörténelem legbefolyásosabb tudósainak egyike, de ember is, erényekkel és hibákkal, jóra törekvéssel és tévedésekkel, állhatatossággal és esendőséggel. Ezek párhuzamos bemutatásával, egy viharos életet megörökítve válik letehetetlenné ez a könyv.

A történet középpontjában egy zsidó származású magyar tudós áll, aki a történelem nagy felfedezésekkel és leírhatatlan borzalmakkal teli századában részese volt e felfedezéseknek, és közelről érintették a borzalmak. Ott volt, amikor a tudomány soha nem látott mértékben lett hatalmi, katonai tényező. Egy, a mindennapoktól oly távoli tudományos felfedezés – az atommaghasadás – néhány év alatt vált az emberiség egyik legszörnyűbb fegyverének alapelvévé, míg egy másik felfedezés – a magfúzió – jelentős részben éppen Teller munkásságának köszönhetően egy még szörnyűbb fegyvert teremtett, miközben az energiaellátás hosszú távú megoldásának egyik lehetőségét kínálta.

Sokan vannak, akik Tellert meg- és elítélik. Hargittai István könyve jól érzékelteti Teller egyéniségének bonyolultságát e megítélések tükrében. Elismerve Teller tevékenységének összetettségét, észre kell vennünk egy vezérmotívumot: a diktatúráknak az emberiség egész létére való veszélyességét felismerő belátást és az ennek megítélésében való hajthatatlanságot.

Talán a tudomány elefántcsonttornyában élők is megértik, emberek sorsáról döntést soha nem hozók is belátják, hogy néha nem dönteni sokkal rosszabb, mint nem a legjobb döntést meghozni, és vannak pillanatok, amikor megértik Teller, Szilárd, von Neumann, Enrico Fermi, Robert Oppenheimer határozott álláspontját az atomfegyver kifejlesztése kapcsán.

Az emberiség egy részének származási alapon történő kiirtását tervező, a világot lángba borító Hitlert meg kellett előzni az atommag hasadásán alapuló (a továbbiakban maghasadási) bomba kifejlesztésében. Tellernek azt a mély meggyőződését, hogy a kommunisták is az emberiség létét veszélyeztetik, aljas terveket szőnek, és – amint a történelem megmutatta – származási alapon is képesek népirtásra, sokkal kevésbé fogadták el. Teller ebben következetes volt: minden diktatúrát rossznak, bármilyen áldozat árán legyőzendőnek tartott.

A törésvonal itt húzódik: bármilyen áron. Hargittai István könyve konkrét részletekkel is szolgál erre az alapvető dilemmára. Vállalnia kell-e a szabad világnak az emberiség nagy részének pusztulását kockáztató nukleáris vagy termonukleáris háborút is, vagy elfogadja egy diktatúra uralmát? Teller és legfőbb szövetségesei, a Nobel-díjas E. O. Lawrence és Luis Alvarez álláspontja vitatható ugyan, de kétségtelenül következetes: miután legyőzték a nácizmust, meg kell előzni a termonukleáris fegyver kifejlesztésében a kommunista diktatúrát, mert ha ők kerülnek fölénybe, kiirtják a szabad világot.

Teller alighanem tisztában volt vele, hogy álláspontjuk egy termonukleáris háború veszélyét is magában hordozza. Azt, hogy ennek a veszélye mekkora volt, nehéz ma megítélni. A történelem utólag Teller álláspontját látszik igazolni. Itt tehát kirajzolódik egy világos, nyilvánvaló ellentét Teller és a vele szembenállók között. Ez az ellentét azután sokféle további törést okozhatott, amiben nem kis szerepe volt Teller élettapasztalatának, modorának, ambícióinak és természetesen a vele szembehelyezkedők viselkedésének.

Teller élete és így a róla szóló könyv óriási tér- és időintervallumot fog át: 1908-tól 2003-ig, Budapesttől Kaliforniáig. Tevékenysége sokszínű, mint a század, amelynek a gyermeke. Az első világháborút még gyermekként éli meg, annak lezárását, a magyarországi kommunista hatalmat és az azt felváltó autoriter rendszert már felnőttként, tudatosabban. Hargittai István igyekszik pontosan visszaadni – amennyire ez egyáltalán lehetséges – a gyermek és az ifjú Teller érzéseit, gondolatait. Belehelyezve sorsát a 19. és a 20. század fordulójának magyar és budapesti életébe, történészi ambíciókkal aprólékosan ábrázolja a magyar történelemnek ezt a szakaszát.

Érdemes felfigyelni arra is, hogyan éli meg Teller a manapság oly sokszor közoktatási aranykornak feltüntetett 1920-as évek iskolarendszerét az akkori egyik „elit” iskolában, a „Mintában”, vagyis a Mintagimnáziumban. Ellentmondásosan, ahogyan a különleges képességű gyermekek bármely kor bármely iskolarendszerét. Pozitív és negatív tanárélményei egyaránt vannak. Összességében azonban elmondható, hogy mind a család, mind az iskola a munkát (a tanulást) és a műveltséget helyezi előtérbe. De mindezt nem pusztán önmagáért teszi, hanem a biztos megélhetés és a széles körű műveltség harmonikus összekapcsolását szem előtt tartva.

Teller ügyvéd édesapja felismeri fia természettudományos érdeklődését – gondoljuk csak el, az energiakvantum, a relativitáselmélet és a Bohr–Rutherford-atommodell még csak néhány éves, még nem jelent meg Dirac híres cikke –, és a megélhetésre is gondolva beleegyezik, hogy fia kémiát tanuljon a budapesti Műegyetemen. Nem fizikát, noha 1925-ben az országos matematikaversenyen megosztva, a fizikaversenyen viszont egyedül nyerte az első díjat. Az ifjú Teller 1926-ban – két héttel tizennyolcadik születésnapja előtt – Németországba megy. A németországi tanulmányút akkoriban nem volt szokatlan a zsidó magyar értelmiségiek körében. Teller 1926-ban nem emigrál. Tanulni megy Németországba, és számos alkalommal vissza is tér, a második világháború előtt utoljára 1936-ban, amikor az Egyesült Államokba távozik. Nem kétséges, hogy Teller Európából és így Magyarországról való távozásában a nácizmus játszotta a fő szerepet. A sors különös kegyetlensége, hogy itthon maradt családját a kommunisták deportálták 1951-ben. Így hát érthető éles szembenállása mindkét diktatúrával, és különösen megható és elgondolkodtató haláláig el nem múló hazaszeretete Magyarország iránt.

A németországi évek meghatározóak Teller számára. Ebben az időben Németország a világ tudományos centruma. A világ jelentős tudósainak gyűjtőhelye, a legmagasabb szintű tudományos képzés színtere. A fiatal kutató itt ismerkedik meg későbbi élete meghatározó személyiségeivel, s itt tapasztalja meg először az emigrációt, amelyet jó barátja, Wigner Jenő a magyar gimnáziumok kiválósága mellett a magyar „marslakók” sikeressége igen fontos összetevőjének tart.

Hargittai István nagyon pontosan és igényesen ír a németországi tudományos életről. Három szempontot emelek ki ezzel kapcsolatban. Az első, hogy Németország ebben az időben nemzeti szinten tesz intézményes erőfeszítést azért, hogy a tudomány élvonalában legyen. (A kémiai és fizikai Nobel-díjak hatvan százalékát 1933-ig német tudósok kapják.) A második szempont, hogy Németország kiegyensúlyozottan támogatta a felfedező kutatásokat, az alkalmazások elősegítését. Harmadikként azt érdemes megjegyezni, hogy miután a tudósok elhagyták Németországot – nem kisebbítve a háborús vereség hatását –, és az Egyesült Államokba távoztak, a tudomány, majd azt követően a fejlődés középpontja az Egyesült Államokba helyeződött át. Ez napjainkban is – más körülmények között ugyan – figyelemre méltó tanulság.

Németországban Teller meghatározó tanárokkal és barátokkal találkozott, Karlsruhéban Herman Markkal, majd amikor lehetősége lett fizikával foglalkozni, Münchenben Sommerfeld óráit látogatta. Egy komoly balesetből felépülve – amelyben térd alatt levágja a lábát a villamos – úgy határoz, hogy Lipcsébe utazik, ahol Werner Heisenberg tanítványaként másfél éven belül doktorál. Lipcsében ismeri meg Mullikent, Felix Blochot és Lev Landaut. És persze Heisenberget, aki a 20. század fizikájának művelői között vitathatatlanul az egyik legkimagaslóbb tudós. A körülötte folyó vita nem ezt, hanem a második világháború alatt játszott szerepét érinti. Nevezetesen, hogy Heisenberg részt vett a náciknak a nukleáris fegyver kifejlesztésére irányuló erőfeszítéseiben. A Heisenberg pártján állók azt állítják, éppen azért nem sikerült a németek erőfeszítése, mert az olyan kitűnő elmék, mint Heisenberg, „szabotálták”, ellenfelei ugyanakkor elítélik Heisenberget azért, mert részt vállalt a munkában. Hargittai István részletesen és sok hivatkozással taglalja a kérdést. Teller biztos volt benne, hogy Heisenberg nem volt fasiszta, sőt megvetette őket. De német volt, és szerette a hazáját, akár Teller a sajátját, és nem volt hová mennie. Már e dráma áttekintéséért is érdemes elolvasni a könyvet.

A lipcsei évek és a 20. század tudományának alakítói, akikkel Teller találkozott, alapvetően meghatározták helyét a tudományban. A könyv külön érdekessége és értéke, hogy e tudósok portréját is megrajzolja, és rajtuk keresztül több nézőpontból ábrázolja a 20. századnak ezt a gondolkodásmódunkat átalakító időszakát.

Teller 1929. május 19-én, nagyjából négy hónappal huszonkettedik születésnapja után doktorált. Ez akkor és ott a témavezető – jelen esetben a nála hét évvel idősebb Heisenberg professzor – szuverén döntésén alapult, ami szintén érdekes összevetési alapot kínál a mai körülményekkel és kívánalmakkal.

Teller németországi évei alatt találkozott Einsteinnel, dolgozott Max Bornnal, és 1932. december 10-én még Heisenberggel együtt részt vett Born 50. születésnapjának megünneplésén. Majd a göttingeni munka következett, ahol James Franckkal és a 20. század még számos óriásával dolgozhatott.

Végül elhagyta Németországot, mint oly sok kutató. Hargittai István idézi a nagy német tudós, Max Planck szavait, aki megpróbálta meggyőzni Hitlert, hogy tegyen kivételt a tudósokkal. Hitler azt válaszolta: „A mi nemzeti politikánkat nem vonjuk vissza és nem módosítjuk még a tudósok érdekében sem. Ha a zsidó tudósok eltávolítása a jelenlegi német tudomány megsemmisülését jelenti, akkor néhány évig megleszünk tudomány nélkül.” E szavak következményeit egy század szenvedte el.

Teller fiatal évei a tudományról szólnak. Ezért dolgozott, ebben akart kitűnni. Előbb Magyarországról, majd Németországból, 1936-ban pedig Európából kellett emigrálnia. Mint annyian, az Egyesült Államokban talált új hazára. Hargittai könyve részletesen leírja ezt a sok változatossággal járó hazatalálást. Teller és Szilárd fontos szerepet játszanak abban, hogy sikerült felhívni Roosevelt elnök figyelmét a nukleáris fegyver kifejlesztésének lehetőségére és fontosságára, éppen azért, mert fennállt a veszélye annak, hogy a nácik fejlesztik ki ezt az emberiség elpusztítására is alkalmas eszközt. Számos könyvben megírták, hogy Teller milyen szerepet játszott ebben, és hogyan került Los Alamosba, ahol Robert Oppenheimer vezetésével dolgozott a nukleáris fegyver kifejlesztésén. Ott volt a világ legkiválóbb fizikusainak jelentős része, és Teller közöttük dolgozott a nukleáris fegyveren, vagy Chicagóban a nukleáris reaktoron, vagy mindkettőn egyszerre.

Teller és Oppenheimer viszonya mindvégig sajátos. El kell olvasni a könyvet – és talán még Teller önéletrajzi írását is –, hogy az ember megérezze és megértse ennek a viszonynak a különlegességét. Oppenheimer kiemelkedő fizikus, remek szervező, a szebbik nem kedvence, rendkívül befolyásos ember. Teller felnéz rá, de már van egyfajta különleges versengés köztük, és annak a bensőséges viszonynak a hiányáról tanúskodik, ami más tudósokkal összeköti. Teller kötelességtudó és az intellektuális tekintélyt elfogadó, élete második felében már a hatalom működését is ismerő ember volt. Mégis Heisenberg, Neumann, Fermi, Lawrence iránti tisztelete egészen más, mint amit Oppenheimer iránt érez.

Sok idő telik még el Teller 1936-os emigrációja és a Los Alamos-i munka között. Az Egyesült Államokba ugyanazon a hajón utazott Hans Bethével, a 20. század kiemelkedő, később Nobel-díjas tudósával. Megérkezése után hamarosan találkozik George Gamow-val, a tudományos élet egyik „fenegyerekével”, akit kinevettek a világegyetem keletkezésére vonatkozó, „Big Bang”-nek csúfolt elképzeléséért (ma ez az elmélet hivatalos neve), és aki aktív részese volt a genetikai kód megfejtésének is. Gamow és Bethe alapvető szerepet játszott Teller tudományos munkásságában. Hargittai a részleteket is pontosan értő kolléga pontosságával írja le Teller két, ma már tankönyvekben szereplő tudományos eredményének, a Jahn–Teller-effektus és a BET- (Brunauer, Emmett, Teller) egyenlet születésének körülményeit. Mindezek világosan mutatják, hogy Teller keze nyoma ott van a 20. század fizikáján a nukleáris és a termonukleáris fegyver kifejlesztésében játszott vezető szerepe nélkül is. De azt is bizonyítják, hogy eredményei semmiképpen nem tartoznak Bohr, Heisenberg, Einstein, Dirac és mások eredményeivel egy kategóriába.

Teller életének másik érdekessége, hogy Nobel-díjasok sokaságával dolgozott együtt, például Herzberggel vagy éppen C. N. Yanggal, akinek doktori munkájában témavezető volt. Hargittai könyvét sok különleges „sztori” fűszerezi. Ahogyan Teller másfél év alatt doktorál Heisenbergnél, úgy C. N. Yang, aki később a paritássértés felfedezéséért kapott Nobel-díjat, szintén viszonylag rövid idő alatt doktorált Tellernél. Teller látván Yang – még nem a paritássértésre vonatkozó – eredményeit, közölte vele, hogy írja meg a disszertációját. Yang néhány nap múlva beállított néhány kézzel írt oldallal. Teller tudtára adta, hogy az kevés. Néhány hét múlva Yang tizenegynéhány oldallal állított be, és zöld utat kapott.

Teller szerepe jól ismert abban is, hogy Roosevelt elhatározása nyomán az Egyesült Államok nukleáris fegyvert fejlesztett ki. Az ország legkitűnőbb fizikusai dolgoztak a Manhattan-tervnek nevezett programon, amelynek tudományos vezetője Oppenheimer volt. Hargittai könyve hitelesen dokumentálva, részletesen írja le a Los Alamos-i történéseket. A kezdeti nehézségeket és a lelkesedést, a bomba kifejlesztését és persze a belső vitákat, amelyeknek egyik csúcspontja a „petíciós ügy”, amikor Németország kapitulációja után Szilárd Leó vezetésével kiváló tudósok írtak petíciót Truman elnöknek a bomba bevetésének feltételeiről. Hargittai teljes terjedelmében idézi a petíciót, amely érzékletesen kifejezi a tudósok aggodalmát, és egyfajta naiv tanácsot ad. Ennek lényege az volt, hogy mutassák be a bomba hatását a japán döntéshozóknak, és csak akkor alkalmazzák, ha ennek hatására Japán nem kapitulál. Teller nem írta alá a petíciót. Minden valószínűség szerint ebben közrejátszott Oppenheimer véleménye, amelyet Teller előzetesen kikért.

Teller csak később tudta meg, hogy Oppenheimer tagja volt annak a szűk tanácsadói körnek, amelynek véleményére a katonai vezetés támaszkodott, így becsapva érezhette magát. Ezt mutatja az is, hogy a nukleáris fegyver pusztító erejével szembesülő közvélemény hatására inkább a petíciót aláírók mellé állt. Ezen a ponton is érzékelhető a Teller és Oppenheimer közötti bizalmi viszony hiánya.

A háború után Teller egyre aktívabban vesz részt a politikában. Az első igen jelentős lépés ebben, amikor 1946. február 1-jén elmondja véleményét a Kongresszusi Bizottságban, amelynek lényege, hogy a támadó fegyverek gyorsabban fejlődnek, mint a védekezők, így az Egyesült Államoknak folytatnia kell a katonai kutatásokat. Teller egyébként már 1947-ben azon a véleményen volt, hogy a politikai problémákat technikai eszközökkel is meg lehet oldani. Ezzel az 1980-as évek elején a Stratégiai Védelmi Kezdeményezés egyik fő támogatójává válik. 1946 után politikai szerepvállalása kisebb vagy nagyobb intenzitással folytatódik, energiáinak nagy részét a hidrogénbomba kifejlesztése és egy második fegyverfejlesztési laboratórium, a későbbi Lawrence Livermore Laboratórium létrehozása köti le. A könyv részletesen és dokumentáltan írja le mindezeket, ábrázolva Teller konfliktusait tudósokkal, politikusokkal.

Érdemes persze különválasztani Teller megítélését a közvélemény, illetve tudóstársai körében. A közvéleményt már 1954-ben és főként az 1980-as években nagymértékben befolyásolta a média. Tudóstársaival való viszonyát azonban minden bizonnyal a könyvben részletesen tárgyalt ügy, Oppenheimer megbízhatóságának kérdésében tanúsított magatartása változtatta meg. A könyv „Kettős tragédia: Teller és Oppenheimer” című fejezete önmagában is igen érdekes olvasmány. A két tudós hasonlóságai és különbözőségei, életpályájuk összecsengései és hatalmas eltérései, vitáik, Oppenheimer liberális baloldalisága, Teller konzervativizmusa és még sok-sok egyéb tényező erős vagy árnyalt tónussal alakít a két tudós portréján. Tellert több eset is elbizonytalanította Oppenheimert illetően. Az egyik ilyen egy, a katonai parancsnokokra vonatkozó megjegyzés volt, amely tipikusan egy biztonságos társadalomban felnőtt, kissé arrogáns tudósnak az államhatalommal szembeni, „liberális” állásfoglalása volt, a másik pedig az, amikor Oppenheimer nyolc hónap után jelentett egy célzást, ami atomtitkok szovjeteknek való átadására vonatkozott.

A konfliktus azonban 1954-ben éri el csúcspontját, amikor másokkal együtt Tellert is megkérdezik Oppenheimer megbízhatósága (clearance) ügyében. Teller habozása drámai és jól érzékelhető. Nem kívánja Oppenheimer nemzetbiztonsági megbízhatóságának (korlátlan hozzáférés az atomtitkokhoz) visszavonását, de bizonytalan. Kijelenti, hogy nem önszántából nyilatkozik, hanem mert a kötelesség így kívánja. Megerősíti, hogy Oppenheimer lojális az Egyesült Államokhoz, de azt is, hogy számos esetben nem értett egyet Oppenheimerrel, és a végén jön a „végzetes” mondat: „Ebben a korlátozott értelemben szeretném kifejezni azt az érzésemet, hogy személyesen sokkal nagyobb biztonságot éreznék, ha a köz ügyei más kezében nyugodnának.” Oppenheimer nem kapta meg a megbízhatósági engedélyt. Tellerrel Bethe, Isidor Rabi és sokan mások még kezet fogni sem voltak hajlandóak többé. Kiközösítették a tudományos közélet jelentős részéből. Teller nagyon nehezen élte meg ezeket az éveket. Munkájában a hidrogénbombára és a nukleáris reaktorok biztonságára koncentrált egészen az 1980-as évek elejéig, amikor Ronald Reagan elnöksége alatt megszületett a Stratégiai Védelmi Kezdeményezés ötlete. Ezt sokan Tellernek tulajdonítják. Amint Hargittai világosan kimutatja, ez csak részben igaz. Teller erős támogatója volt az ötletnek, de Reagan nem konzultált vele a bejelentés előtt.

Tellerrel mások sem fogtak kezet. Például Gorbacsov egy fehér házi fogadáson. Jól tudták, hogy egyformán ellensége a nácizmusnak és a kommunizmusnak, ismeri a hatalom természetét, és erősen hisz az erő- és a technikai fölényben.

A könyv egy nagyszerű, zseniális, egyben esendő ember- és tudóstársunkat mutatja be, és a kort, amelyben élt. A korrajzért, valamint egy kimagasló életmű és egy küzdelmes élet történetéért egyaránt érdemes elolvasni.

Pálinkás József

Előszó

Hatvan évvel ezelőtt Teller Ede egy, a valaha volt legnagyobb nyilvános tudományos viták egyikének középpontjában állt – a vita arról szólt, hogy az Egyesült Államokban kifejlesszék-e a hidrogénbombát. A következő négy évtizedben azután más nyilvános tudományos vitákban is aktív szerepet játszott. A jelen életrajz, amely Teller egész életét átfogja, lelkiismeretesen elfogulatlan, és minden szempontból kiegyensúlyozott. Szerencsésen időszerűnek tartom, hogy áttekinti és értékeli ennek a lenyűgöző tudósnak az életét és hatását.

Teller azok közé a magyar tudósok közé tartozott, akiket általában csak „marslakóként” emlegetnek, és akik világszínvonalú eredményekkel járultak hozzá tudományterületükhöz, lett légyen az fizika, matematika, számítógépek tervezése és számítási módszerek kidolgozása, kémia vagy aerodinamika. Ezen túlmenően azonban hasonló jelentőségű volt mindaz, amit az Egyesült Államok és a szabad világ védelmében tettek.

Magyarázatra szorul, hogy ez a viszonylag kis nép hogyan volt képes annyi vezető tudóst nyújtani a világnak. Az egyik okot a nyelvi elszigetelődésben kereshetjük, ami hozzájárult egy olyan benyomás kialakulásához, hogy az önazonosság fenntartásához valami különleges teljesítményre van szükség. Ugyancsak idetartozik, hogy Teller és a többi „marslakó” zsidó volt, és ahhoz, hogy leküzdhessék a magyarországi antiszemitizmus támasztotta nehézségeket, még a magyarok között is valami különlegeset kellett nyújtaniuk.

Hargittai szerint Teller élete során háromszor is száműzetésbe kényszerült. Tizennyolc éves volt, amikor 1926-ban elhagyta Magyarországot, mivel zsidóként nem számíthatott sikeres egyetemi pályafutásra. Németországba ment, ahol Karlsruhéban a nagy polimerkémikus, Herman Mark volt a mentora, majd Lipcsében Werner Heisenberg. Ezután posztdoktorként Göttingenben folytatta kutatásait.

Életének ezt az idillikus szakaszát törte ketté a náci banda hatalomra jutása 1933-ban. Teller számára ekkor következett a második száműzetés, és ennek során végül az Egyesült Államokban, a George Washington Egyetemen kötött ki.

Hargittai részletesen foglalkozik Tellernek a nukleáris energiával kapcsolatos kutatásaival és azzal, hogyan kapcsolódott be Los Alamosban a háborús erőfeszítésekbe, hogyan kötelezte el magát egyre inkább a termonukleáris fegyverek kifejlesztése mellett – és hogyan került sor a J. Robert Oppenheimerrel való összecsapására. Teller helyesen ismerte fel, hogy ha a Szovjetunió kifejleszti a termonukleáris fegyvereket, és az Egyesült Államok ezt elmulasztja, akkor a Szovjetunió uralma alá hajthatja az egész világot. Ez késztette Tellert arra, hogy minden erejével megpróbálja meggyőzni az amerikai kormányzatot arról, hogy a termonukleáris fegyverek kifejlesztése elkerülhetetlen. Ezután pedig a program megvalósításának szentelte minden energiáját.

A számítások azonban azt mutatták, hogy Tellernek a hidrogénbomba megvalósítására vonatkozó eredeti elképzelése nem vezethet sikerre. Los Alamosban magam is jelen voltam George Gamow előadásán, amelyen ezt szimbolikus kísérlettel illusztrálta. Összegyűrt egy darab papírt, ráhelyezett egy darab faszenet, meggyújtotta a papírt, és kijelentette, nincs reakció, ugyanis a faszéndarabot az égő papír nem gyújtotta meg.

Idővel azonban Teller új megoldást gondolt ki a hidrogénbombára, amelyet azután sikerrel alkalmaztak. Mások is elősegítették a sikert, de Tellert teljesen megérdemelten nevezik a hidrogénbomba atyjának.

Egy gonosz összeesküvés keretében 1954-ben Oppenheimert hűtlenséggel vádolták meg, hogy azután biztonsági kockázatnak kiálthassák ki. A meghallgatáson Teller Oppenheimerre terhelő tanúvallomást tett, és Oppenheimertől valóban megvonták a biztonsági engedélyt. Ekkor a fizikustársadalom (néhány kivételtől eltekintve) Teller ellen fordult, és voltak, akik még a kézfogását sem fogadták. Ezt a kiközösítést Hargittai helyesen nevezi Teller harmadik száműzetésének.

A hidrogénbombával kapcsolatos siker után Tellert cserbenhagyta a józan ítélőképessége, és egy egész sor fontos kérdésben – voltak köztük politikai és műszaki kérdések is – hibás nézeteket képviselt. Erőteljesen ellenezte a légköri nukleáris robbantások betiltását. Lekicsinyelte a robbantásokat kísérő radioaktív szennyezések veszélyét, amelyre a kísérleti robbantások betiltását követelők hivatkoztak. Az utóbbiak vezéralakja Linus Pauling volt, aki többek között arra hívta fel a figyelmet, hogy a sugárhatás genetikai károsodást okozhat. A viták egyik könnyedebb pillanatában Teller kijelentette, hogy a nadrágviselés növeli a herék hőmérsékletét, és a légköri robbantások betiltását követelők akkor járnának el következetesen, ha azt is követelnék, hogy a férfiak járjanak szoknyában.

Tellernek nem volt igaza akkor, amikor korlátlan számú kísérleti robbantás mellett érvelt, ami egyébként azzal a törekvéssel sem lehetett összhangban, hogy megakadályozzák a nukleáris fegyverek elterjedését, és elvárják a többi országtól, hogy tartózkodjon ilyen fegyverek kifejlesztésétől.

Tellernek ugyancsak nem volt igaza abban, hogy ellenezte a Stratégiai Fegyverkorlátozási Egyezményeket. Képtelen volt felfogni, hogy a Sztálin utáni Szovjetunió politikája megváltozhatott.

Ronald Reagan 1983-ban meghirdette a Stratégiai Védelmi Kezdeményezés programját, amellyel megfelelő ellenintézkedések megvalósításával egyszer s mindenkorra ki akarta küszöbölni a nukleáris fegyvereket. A honvédelemmel foglalkozó tudósok többsége ezt az elképzelést kivihetetlennek tartotta, de Teller lelkesen támogatta Reagan elképzeléseit. Javaslatai között szerepelt a röntgenlézer, majd pedig egy másik megoldás, amelyet „ragyogó kavicsoknak” neveztek, ám egyik sem bizonyult megvalósíthatónak. Ugyanakkor vannak olyan meggondolások, hogy a Stratégiai Védelmi Kezdeményezés puszta felvetése olyan hatalmas kihívást jelentett a szovjet védelmi rendszer szempontjából, hogy hozzájárult a Szovjetunió összeomlásához. Ez sem kizárt.

A fentieket kiegészítendő azonban hangsúlyozni kell, hogy Teller nem volt megrögzötten konzervatív. Szilárd Leóval és más fizikusokkal együtt 1946-ban tevékenyen segítette annak a törvénynek az elfogadását, amely a nukleáris energia ügyeit polgári és nem katonai hatóság alá rendelte. Szenvedélyesen ellenezte a Kaliforniai Egyetemnek azt a követelését, amely az oktatók számára kötelező hűségeskü letételét írta elő. Amikor Joseph McCarthy szenátor azzal vádolta meg barátját, Stephen Brunauert (Brunauer Istvánt), hogy biztonsági kockázatot jelent, Teller azonnal és fenntartás nélkül a védelmébe vette. Ellenezte az értelmetlen titkosításokat, és azzal érvelt, hogy a nukleáris fegyverzet területén, ahol a titkosítás a legmagasabb fokon volt, a szovjetek egyenrangúak voltak az amerikaiakkal. Ezzel szemben, a számítógépesítés területén, ahol a titkosítás nem volt annyira átfogó, a szovjetek messze lemaradtak az amerikaiak mögött.

Nem volt még egy tudós, aki olyan erős érzelmi hatásokat váltott volna ki a tudományos közösség körében, mint Teller Ede. Nagyszámú csodálója volt, és ugyanannyian tartották az ördög megtestesítőjének. Hargittai István azt a célt tűzte ki könyvében, hogy elfogulatlanul tárja elénk Teller életét, és ezt a célt a legnagyobb elismerésre méltóan teljesítette.

Teller nagyon bonyolult egyéniség volt, és Hargittai szerint legalább háromféle Teller létezett. Hozzá hasonlóval nem fogunk találkozni még egyszer.

Peter Lax

A szerző előszava

Egy könyv egyetlen része sem olyan meghitt, mint az előszó.

Charles W. Eliot[1]

Meglepően nagy tömeg gyűlt össze 2008. január 15-én, Teller Ede születésének századik évfordulóján Budapest belvárosában, a Honvéd és a Szalay utca sarkán. Az eseményen emléktáblát lepleztek le annak az impozáns bérháznak a falán, amelyben Teller gyermekkorában a család otthona volt. Fizikusok, tanárok, teljes iskolai osztályok jelentek meg és sok más érdeklődő, akik esetleg csak véletlenül értesültek az alig propagált eseményről. A rendezvényt a házban működő antikvárium fiatal antikváriusa kezdeményezte, aki nem sokkal korábban hallott a ház különlegességéről, és elhivatottságot érzett, hogy megörökítse.[2] A Tellert ábrázoló dombormű nagy hatással van a szemlélőre. A magyar és angol nyelvű emléktáblán az alábbi szöveg olvasható:

EBBEN A HÁZBAN ÉLT 1913−1926 KÖZÖTT TELLER EDE 1908. I. 15. BUDAPEST – 2003. IX. 9. STANFORD, KALIFORNIA, VILÁGHÍRŰ TUDÓS, A MAGYAR TUDOMÁNYOS AKADÉMIA TISZTELETI TAGJA, A CORVIN-LÁNC (2001) ÉS AZ ELNÖKI SZABADSÁG-ÉRDEMREND (2003, USA) KITÜNTETETTJE.

EDWARD TELLER (JANUARY 15, 1908, BUDAPEST – SEPTEMBER 9, 2003, STANFORD, CALIFORNIA) LIVED IN THIS HOUSE BETWEEN 1913 AND 1926. HE WAS A WORLD-FAMOUS SCIENTIST AND MEMBER OF THE HUNGARIAN ACADEMY OF SCIENCES, AND WAS RECOGNIZED, AMONG OTHERS, BY THE CORVIN CHAIN (HUNGARY 2001) AND THE PRESIDENTIAL MEDAL OF FREEDOM (USA 2003).

A TUDÓS GÉNIUSZ SZÜLETÉSÉNEK ÉVFORDULÓJÁN ÁLLÍTTATTA:

BELVÁROS-LIPÓTVÁROS ÖNKORMÁNYZAT, PAKSI ATOMERŐMŰ ZRT, MAGYAR TUDOMÁNYOS AKADÉMIA

Természetesen hivatalos megemlékezések is voltak a Teller-centenárium kapcsán. A Magyar Tudományos Akadémián tudományos ülésszakot tartottak, amelyen egymást váltva természettudósok és történészek tartottak előadásokat Teller életéről és munkásságáról, valamint a 20. század történetéről. A Magyar Nemzeti Bank korlátozott példányszámú ezüst 5000 forintos érmét bocsátott ki, a Magyar Posta pedig 250 Ft névértékű emlékbélyeget adott ki. Az érme és a bélyeg is időskorában ábrázolja Tellert, és a hidrogénbomba alapjául szolgáló magreakció rajza is szerepel rajtuk.

A centenáriumi megemlékezéseken a „marslakóknak” is nevezett tudósokat bemutató könyvemnek köszönhetően vehettem részt.[3] Az öt marslakó: Kármán Tódor, Szilárd Leó, Wigner Jenő, Neumann János és Teller Ede. Fontos felfedezéseket tettek tudományterületükön: az aerodinamikában, a kvantummechanikában, a modern számítógépek kifejlesztésében, a molekuláris biológiában, a nukleáris láncreakciók megsejtésében, a játékelméletben és egyéb tudományágakban. Különlegessé tette őket elkötelezettségük és aktív közreműködésük a szabad világ védelmében, még azon az áron is, hogy ezzel kockára tették tudományos pályafutásukat.

A marslakó megnevezés a Manhattan-terv idején keletkezett, amikor Enrico Fermi csodálkozott, honnan jön ez a sok tehetséges magyar. Francis Crick úgy beszéli el,[4] hogy Fermi latolgatta a földön kívüli civilizációk létezésének valószínűségét. Úgy vélte, amikor eredeti bolygójuk túlnépesedett, más galaxisokban lévő bolygók gyarmatosításába kezdtek, s végül Földünkre érkeztek, hiszen: „Ezek az igazán különleges és tehetséges emberek nem hagyhattak figyelmen kívül egy olyan gyönyörű helyet, mint a mi Földünk.” „De akkor hol vannak most?” – tette föl Fermi a kérdést. A történetnek ebben a változatában Szilárd így válaszolt: „Itt vannak közöttünk, de magyaroknak nevezik magukat.”[5] Teller emlékiratait a marslakóknak ajánlotta, és hozzátette: „Nincs számomra örömtelibb bók, mint hogy engem is a marslakók közé számítottak.”[6]

Nem terveztem, hogy előző könyvem után újra írjak a marslakókról, de a Teller-centenárium előkészítése során rájöttem, hogy többet kellene tudnunk Teller Edéről. Hosszú utat tettem meg, mire rászántam magam egy kizárólag Tellerről szóló könyv megírására, de amikor belekezdtem, már tudtam, hogy ez elkerülhetetlen. Mindig is érdeklődtem a kiváló tudósok élete és munkássága iránt.[7] Kamaszkoromban mohón olvastam, s mindig jobban szerettem a regényeknél a tényirodalmat. Később az Eötvös Loránd Tudományegyetemen szerveskémia-professzorom, Bruckner Győző tanulságos emberi történetekkel színesítette előadásait, és elsősorban ezek miatt jártam be az óráira. Az egyetem befejezése után a Rádió népszerű tudományos adásainak szerkesztője kezdeményezte, hogy interjúkat készítsek hazánkba látogató híres tudósokkal, amit azonban hamar abbahagytam, hogy kutatómunkámra koncentráljak, és még olvasmányaimat is ehhez kapcsolódva válogattam meg.

Huszonöt éven keresztül egy szűk területre összpontosítottam a figyelmemet, és sikerült saját kutatási területet kialakítanom a szerkezeti kémiában, valahol a kémia és a fizika határán. De anélkül, hogy észrevettem volna, idővel érdeklődési köröm fokozatosan újra szélesedni kezdett. Többek között interjúsorozatot kezdeményeztem, és feleségemmel, Magdival együtt több száz interjút vettünk fel kiváló tudósokkal,[8] köztük több mint száz Nobel-díjassal.[9] Teller Ede is interjúalanyaink között volt.

A marslakókról mindent elolvastam, amihez csak hozzájutottam, és a legkevésbé kielégítő s egyben a legellentmondásosabb anyagokat éppen Teller Edéről találtam. Ugyanakkor úgy láttam, hogy Teller az összes marslakó között a legközelebb áll hozzám. Ugyanabban az évben született, mint az édesanyám. Családja kevéssé különbözött az enyémtől: nemcsak zsidók voltak, hanem felmenőimhez hasonlóan éppen annyira anyanyelvük volt a német (nem a jiddis), mint a magyar. Teller apja jól bevezetett budapesti ügyvéd volt, akárcsak édesapám; egy másik ügyvédet a családból, Teller sógorát éppúgy munkaszolgálatosként ölték meg, mint édesapámat.[10] Családjának egy része Magyarországon maradt, s megpróbáltatásaik a második világháború végével sem értek véget, miképp a mieink sem. Úgy éreztem, hogy családi hátterem előnyt jelenthet Teller jellemének, viselkedésének és azoknak a körülményeknek a megértésében, amelyek között felnőtt.

Teller gyermekkorát aligha befolyásolta a kommunizmusról szerzett közvetlen tapasztalata. A rövid életű magyarországi kommunista diktatúra idején, 1919-ben tizenegy éves volt, s ezt a rövid időszakot is nagyrészt Budapesttől távol töltötte.[11] Felnőtt életét viszont nagymértékben meghatározta a kommunizmus elleni küzdelem. Azonban a kommunizmus is sokkal bonyolultabb, mint azt gyakorta gondolják. Számomra a felszabadulást jelentette a náci koncentrációs táborból, de ezután diszkriminációt is: állítólagos kapitalista származásom miatt ki akartak zárni nemcsak a felső-, de még a középfokú oktatásból is.[12] Amikor 1945-ben hazatértünk a koncentrációs táborból, édesanyám, kinek példamutatóan önzetlen viselkedése a tábor poklában legendássá vált,[13] belépett a Kommunista Pártba. Kötelességének érezte a nácizmus elleni harcot, és sajnálta, hogy nem tudott a kommunistákról a holokauszt előtt. Amikor a Kommunista Párt 1948-ban, a bimbózó demokráciát egypárti diktatúrává alakította, őt is kizárták a pártból, mint a tőkésosztály korábbi tagját.

• • •

Teller életének ellentmondásos jellege és az amerikai társadalomban róla elterjedt, egymástól elképesztően eltérő vélemények különösen felkeltették az érdeklődésemet személye iránt. 1988-ban, egy nemzetközi folyóirat szerkesztőjeként, ízelítőt kaptam ezekből az ellentmondásokból, amikor a nukleáris szerkezeti kémia témájában különszámot szerveztünk, és a szám vendégszerkesztője Tellert kérte fel a bevezető megírására. Nagyon meglepődtem, amikor amerikai társszerkesztőm és a lap amerikai kiadója erre idegesen reagáltak, mert nem tetszett nekik, hogy bármi módon közük legyen Tellerhez.

Az 1980-as és az 1990-es években vendégprofesszorként éveket töltöttem a Connecticuti, a Texasi, a Hawaii és az Észak-Karolinai Egyetemen. Egész családomban komoly érdeklődés alakult ki minden iránt, ami amerikai. Ez is segített bennünket abban, hogy sok mindenről árnyaltabban és összetettebben gondolkodjunk, mint korábban. Mély benyomást tett rám az amerikaiak toleranciája, ezért azután még talányosabbnak éreztem a Tellerhez való kontrasztos hozzáállást. Ez a fehér-fekete megközelítés azonnal jelentkezett, amint Teller neve felmerült a beszélgetésekben, függetlenül attól, hogy csodálóival vagy éppen kritikusaival beszélgettem. Legtöbb amerikai barátom szélsőséges jelzőkkel illette. Szovjet-orosz viszonylatban Teller megítélése mindig is szélsőséges volt. Amikor az 1960-as években négy tanévet a Moszkvai Állami Egyetemen töltöttem, ott Tellert egyértelműen ellenségnek tartották. Amikor legutóbb, a 2000-es években ott jártam, azt tapasztaltam, hogy hősként emlegetik.

Az amerikai viszonyok iránti érdeklődésem miatt különösen zavart a Teller megítélésében tapasztalt végletes megközelítés, amelytől még a legkiválóbb elmék sem voltak mentesek. Könyvem megírásában meghatározó volt az a törekvés, hogy ellentételezzem ezt az egydimenziós megközelítést, és olyan portrét rajzoljak meg, amelyet semmilyen korábban megformált Teller-kép sem befolyásol. A róla szóló olvasmányok és az, hogy sokat írtam róla, egyre közelebb hoztak Tellerhez, ennek ellenére úgy gondolom, elfogultság nélkül tudom értékelni erényeit, ugyanakkor észreveszem a gyengeségeit is. Nyilván kis túlzással, de olyan érzet alakult ki bennem, hogy élete nyitott könyvvé vált előttem, ami különösen meglepő, ha figyelembe veszem, hogy személyesen csak egyszer találkoztunk, amikor Teller már nyolcvannyolc éves volt, és csupán életének utolsó hónapjaiban volt közöttünk érdemi levelezés.

Személyes találkozásunkra Tellerék otthonában került sor, Stanfordban, 1996. február 24-én. Feleségemmel azért látogattuk meg, hogy interjút készítsünk vele. Az egész délutánt Tellerrel és feleségével, Micikével töltöttük. Teller éppen csak felépült betegségéből, s beszélgetésünk kezdetén láthatóan rossz hangulatban volt. Igyekeztünk ezen változtatni, de a beszélgetés nehezen indult. Arra kértük, beszéljen családi hátteréről, amit ő négy mondattal intézett el, beágyazva az alábbi két mondat közé: „Nem vágyom arra, hogy erről beszéljek” és „Másfelől nem tudok önöknek semmi különösebben érdekeset mondani”. Nem ez volt azonban a mélypont. Következő kérdésünk a zsidó értelmiségi családok budapesti helyzetére vonatkozott ifjúságának idején, s a körülményekre, amelyek őt és számtalan honfitársát Magyarország elhagyására kényszerítették. Azt mondta, hogy ifjúkora idején az ország mérsékelten antiszemita volt. Láthatóan meglepődtünk a „mérsékelten” minősítésen, mire gyorsan hozzátette: „Hitler az, akit én nem nevezek mérsékeltnek.” Egy ponton az egyébként angolul folytatott beszélgetés már annyira kényszeredettnek tűnt, hogy Micike magyarul odasúgta férjének: „Ne legyél olyan barátságtalan.”

A hangulat akkor kezdett oldódni, amikor arról a széles körben elterjedt vélekedésről kérdeztük, hogy antikommunizmusa a magyarországi kommunista rendszertől közvetlenül elszenvedett tapasztalatokon alapszik-e. Tudtuk, hogy ez nem játszhatott fontos szerepet, mivel még gyerek volt a rövid életű 1919-es Tanácsköztársaság idején, és Tellert és családját különösebb bántódás nem érte. Azt mondta: „nem voltam közvetlenül kitéve a kommunizmus által okozott problémáknak”, s hozzátette, hogy inkább a kommün után jött „antiszemitizmus érintett az iskolában”. Részletekbe menően elemezte a kommunizmushoz való viszonyát, s a beszélgetés kezdett tartalmas eszmecserévé alakulni. A helyzet tovább javult, amikor előrukkoltam azzal az információval, hogy úgy tudom, Arthur Koestler Sötétség délben című könyve fontos szerepet játszott világképének alakulásában (angolul folyó beszélgetésünkben a német Weltanschauung kifejezést használtuk).

Válaszai hosszabbak lettek, és láthatóan élvezni kezdte a beszélgetést, mely egyre hosszabbra nyúlt, és terjedelmes tudományos eszmefuttatások épültek bele, például közreműködéséről Linus Pauling rezonanciaelméletének értelmezésében; a Jahn–Teller-effektus felfedezésének történetéről, valamint Heisenberg határozatlansági elvének filozófiai következményeiről. Közeledett a vacsoraidő, és befejeztük a felvételt. Ezen a ponton Teller magyarul akart még egy kicsit beszélgetni, s néhány dicsérő megjegyzést tett Magyarország akkori szocialista (korábban kommunista) miniszterelnökére.

Magdi beszélt neki saját felfedezéséről – ilyen még nem szerepelt a vonatkozó irodalomban –, a Jahn–Teller-effektus kísérleti bizonyítékáról gázmolekulák geometriájában. Teller néhány hasznos tanácsot adott, amit Magdi a következő évben megjelent cikkében meg is köszönt. A nehezen induló látogatás végül sikerrel zárult. Közben Teller időnként olyan lelkesedéssel mesélt néhány jól ismert tudományos elméletről, mintha ezek a legújabb felfedezések volnának. Időnként úgy éreztem magamat, mintha elvarázsoltak volna: már akkor tudtam, hogy különleges élményben van részünk. Amikor a szimmetriáról beszélgettünk, amiben különösen hasonlított az érdeklődésünk, elmondtuk, hogy éppen megjelent Szimmetria egy kémikus szemével[14] című könyvünk második kiadása, és megígértük, hogy hozunk neki belőle. Még aznap este vissza is tértünk Tellerékhez könyvünk egy példányával. Szerencsés körülmény volt, hogy a Stanford Egyetem könyvesboltjában akkor állítottak ki egy kisebb piramisnyit belőle.

Utoljára 2003 nyarán leveleztem Tellerrel, ami e-mailen keresztül és magyarul folyt Margit Grigory nevű munkatársának köszönhetően, aki magyarul és angolul egyaránt tökéletesen beszél. Elküldtem Tellernek Életeink című könyvemet, hogy Margit felolvassa neki; ekkorra Teller már teljesen megvakult. Az volt a terv, hogy egy vagy két fejezetet hallgat meg egyszerre, s utána elküldi nekem megjegyzéseit. Halála előtt már csak egyetlen ilyen üzenetet tudott küldeni, 2003. augusztus 13-án és egy kiegészítést augusztus 17-én.

Levelében többek között megmagyarázza, miért nem válaszolt a tudományos sikerrel kapcsolatos kérdésemre. Mivel ez a levél számos fontos témában összegzi meglátásait, érdemes idézni:

…Életem munkájában a tudományt ezerszer inkább szerettem, mint annak az alkalmazását. Az utóbbiba belementem, mert a háborús veszélyek nagyon a szívemen feküdtek. Remélem, azt tudja, hogy mindég elleneztem azt, hogy a hidrogénbombát először használjuk. Kizárólag azt akartam, hogy a H-bomba lehetőségét használjuk ki nagy háborúk elhárítása céljából; és ez eddig jól is ment.

Meg vagyok győződve arról, hogy a tudós kizárólagos dolga a tudomány. A tudomány alkalmazása viszont a politikusok dolga, és ezért a választóké is. Én bajba kerültem tudós kollégáimmal, elsősorban azokkal, akik azt mondták, hogy olyasmin, mint a H-bombán, még dolgozni sem szabad.

Megjegyzem, hogy ezen utóbbi kérdés miatt Oppenheimer és én keserűen különböztünk. Enrico Fermivel a véleményünk ugyanolyan módon eltért, de a barátságunk semmiképpen sem szenvedett. Ugyanezt állíthatom Szilárd Leóról, aki minden ember közül a legtehetségesebb volt másoknak a tyúkszemére hágni, de arra nem volt példa, hogy bárkit is untasson.

De végeredményben beszéljünk a tudományról. Az igazi tudományt kevesen művelték; és én kettőt ismertem ezek közül: Einstein és Bohr. Engem az érdekel, hogy vajon Einstein mit vélekedett, amikor a Nobel-díjat határozottan nem a relativitásért kapta meg. […] Az olyasmi, mint relativitás vagy kvantummechanika messze külön áll más szellemi tevékenységtől.

A számomra az a fontos, hogy a DNA az összes élőlényben ugyanazon négy betűvel van leírva. Ez talán egy lépés abba az irányba, hogy megértsük ezt: mi az élet?…

Néhány nappal később egy rövidebb, kiegészítő megjegyzés is érkezett Tellertől, még mindig a tudományos sikerre vonatkozó kérdésemmel kapcsolatban, mintha csak meg akarná erősíteni, amit előző levelében kifejtett. Idézem:

A kérdése nehéz, a feleletem könnyű. Nem voltam sikertelen tudós, de a fegyvereken végzett munkám a tudományos munkámnak nagyon megártott. Az egyrészt azért volt, mert mindez akkor történt, mikor legtöbb volt az energiám.

Ezen felül, mint az eredményes munkámból kitűnik, nagyon szerettem másokkal dolgozni, és ebben nagy kárt okozott az Oppenheimerrel vonatkozó véleményeltérés.

Ez volt utolsó üzenete. Szeptember 9-én meghalt.

Ha meggondoljuk, hogy Teller kilencvenhatodik életévében járt, levelei különlegesen érdekesek. Megjegyzései azt a benyomást keltik, hogy nem volt teljesen békében önmagával és a világgal, s igyekezett felkészülni arra, hogyan ítélik majd meg munkásságát a következő generációk. Könyvem ennek a folyamatnak lehet egy állomása.

• • •

Célom az, hogy bemutassam Teller Ede életének és munkásságának a lényegét, de nem követem életének alakulását napról napra. Tellerről számos félrevezető információ található az irodalomban; legtöbbjük felületességből származó, kisebb horderejű hiba, más részük súlyosabb ténybeli tévedés. Az is figyelemre méltó, hogyan terjednek forrásról forrásra a hibás adatok. Ezeket csak ritkán említem meg, de olyankor a vonatkozó hivatkozások kíséretében. Inkább arra törekedtem, hogy minden tényközlésnél mértékadó és független forrásokra támaszkodjam.

Teller életének és munkásságának bemutatását néhány jelentős csomópont körül építem fel. Nem igényel különösebb bizonyítást, hogy gyermekkora és ifjúsága nagy hatással volt későbbi életére. Korai éveit teljesen más világban töltötte, mint amilyenben később tevékenykedett. Számos jellemvonása a magyar társadalomban alakult ki, amelyben életének első tizennyolc éve telt. Mozgalmas idők voltak ezek, és környezete lényegében ellenséges volt vele. Az első fejezet ezt az időszakot tárgyalja, és bemutatja a történelmi hátteret is. A második fejezet elkíséri Németországba, foglalkozik tanulmányaival és azzal a folyamattal, amelyben tudományos kutatóvá vált, és azt is érzékelteti, milyen hatással volt rá mentora, Werner Heisenberg. A harmadik fejezet tárgyalja a földrajzi értelemben vett legkiterjedtebb területet, Teller útját Németországból Koppenhágába, majd Londonba s végül az Egyesült Államokba. Itt bepillanthatunk tudományos kutatásaiba is, amelyek egyaránt érintették a kémiát és a fizikát.

A negyedik fejezet Teller életének a világeseményekkel való összefonódását mutatja be, és az atombomba létrehozására irányuló Manhattan-tervben való részvételét. A háborút közvetlenül követő bizonytalan időszak és Teller bekapcsolódása a hidrogénbomba kifejlesztése körüli vitákba képezik az ötödik fejezet tárgyát. A hidrogénbomba kifejlesztésének történetével foglalkozik a hatodik fejezet, valamint azzal, hogy mindez hogyan tükröződik Teller későbbi írásaiban. A hetedik fejezet betekintést ad a második fegyverfejlesztési laboratórium létrehozásába és Teller ebben játszott szerepébe, ami egyben az utolsó előtti lépés volt a tudóstársaival való végleges szakításában. Az Oppenheimer-meghallgatáson tett tanúvallomása s ennek nyomán létrejött harmadik „száműzetése” a nyolcadik fejezet témája.

A kilencedik fejezet Tellert mint félelmetes vitapartnert mutatja be az atomcsendegyezménnyel szembeni heves ellenállása során. A tizedik fejezet néhány olyan területtel ismerteti meg az olvasót, amelyen Teller tevékenykedett, és ami miatt Fermi „olyan monomániásnak” nevezte őt, „akinek számos mániája van”. Teller szerepét a Stratégiai Védelmi Kezdeményezésben a tizenegyedik fejezetben mutatom be. Az utolsó fejezet visszaviszi hősünket szülőföldjére és Oroszországba, valamint felméri teljesítményét és hagyatékát.

A Tellerrel kapcsolatos tényeket és a cselekedeteit mindig az adott korszak történelmi körülményeivel összefüggésben vizsgáltam, figyelembe véve, hogyan viselkedtek társai ugyanazokban a helyzetekben. A 20. század tragikus korszak volt az emberiség történetében, ha a borzalmas háborúkra és a két totalitárius rendszer hosszú uralmára gondolunk. Azonban ugyanebben a korszakban kapott hatalmas lendületet és ért el nagyszerű eredményeket a demokrácia és a tudomány is.

Teller hívei és ellenfelei valószínűleg egyetértenek abban, hogy közelmúltunk rendkívüli személyisége volt. Az idő haladtával egyre inkább képesek leszünk arra, hogy kevesebb előítélettel tekintsünk rá, és kiegyensúlyozottabban alkossunk róla véleményt. Mivel tudatában vagyok annak, hogy Teller milyen erős érzelmeket vált ki, helyénvalónak tartom az alábbi figyelmeztetést. Azok számára, akik nagyon érzékenyek a Teller irányában kifejtett bármifajta kritikára: Teller életműve elég jelentős ahhoz, hogy megengedhető legyen az a luxus, hogy minden vele kapcsolatos dolgot kritikus szemmel nézzünk. Még ha az összes kritikát elfogadjuk is, akkor is bőven marad, amit értékelni és csodálni lehet. Azok számára, akik szemében Teller maga a megtestesült gonoszság: magunknak is tartozunk annyi objektivitással, hogy életét és művét az érzelmek kizárásával vizsgáljuk meg, mert nem származik semmi jó az elvakult elutasításból. Az elmúlt több mint fél évszázad során a világnak sikerült elkerülnie a sokak által valószínűsített megsemmisülést. Vizsgáljuk meg közelebbről, volt-e ebben szerepe Tellernek, és ha igen, akkor milyen.

• • •

A könyvben Tellert Tellerként, feleségét pedig főleg Miciként emlegetem. Mindkettőjüket egyformán tisztelem.

I. Teller Magyarországon: származás és háttér[15]

A gyermekkor szemei nagyítólencsék.

Teller Ede[16]

Életének első tizennyolc évét Teller Magyarországon töltötte. Ebből azonban csak mindössze hat éves koráig élvezhette az Osztrák–Magyar Monarchia utolsó „boldog békeéveit”, melyeket a vesztett háború, az „őszirózsás” polgári-demokratikus forradalom, a Tanácsköztársaság kommunista diktatúrája, Magyarország feldarabolása, valamint a fehérterrorral és a féktelen antiszemitizmussal járó jobboldali ellenforradalom tapasztalatai követtek. Magyarországon hozták meg az első világháború utáni Európa elő antiszemita törvényét („numerus clausus”), majd bizonyos fokú stabilizáció következett be. Teller túl fiatal volt ahhoz, hogy ténylegesen értékelni tudja a „boldog békeidők” előnyeit, a környezetében lévők legnagyobb része számára azonban mindig is ez maradt a viszonyítási alap. Gyermekkora és korai kamaszévei tipikus zsidó magyar felső középosztályi környezetben teltek, és élethosszig tartó barátságai is ifjúkori találkozásaiból eredtek. Teller számos értéke, de bizonyos korlátai is ebből az időszakból származnak. Az, hogy az 1920-as évek Magyarországában élt zsidóként, alapvetően befolyásolta szemléletét és a világról kialakított véleményét.

Teller nem abban a házban született, amelyen 2008. január 15-én emléktábláját leleplezték. A tényleges szülőház néhány háztömbbel arrébb volt, egy, a korra jellemző stílusú épület, amelyet néhány évvel ezelőtt lebontottak, hogy helyére egy modern, üveg-acél irodakomplexum épüljön. Teller ötéves volt 1913-ban, amikor szüleivel és nővérével az emléktáblával megjelölt Szalay utcai házba költözött.

A Teller család lakhelye Teller Ede születése idején, Gorove (ma Kozma) utca 3. (Széles Gyula rajza, Kovács László szívességéből). A ház helyén ma modern építésű irodaház áll

Tellerék 1913-tól ebben a házban laktak, Szalay utca 3. (Hargittai Magdolna fotografikája és szívességéből)

A Parlament épületének főbejárata a két oroszlánszobor valamelyest felnagyított képével (Széles Gyula fotografikája, Kovács László szívességéből)

Gyakran vitték játszani a néhány száz méterre lévő Parlament előtti hatalmas, akkor Országház térnek nevezett mai Kossuth térre. A hatalmas neogótikus épület, amelyet a 19. század virágzó 80-as éveiben terveztek, és 1885-től 1902-ig építettek, az Osztrák–Magyar Monarchia részét képező Magyar Királyság törvényhozása számára épült, és aránytalanul nagy volt a Teller ifjúkorára már sokkal kisebbé vált Magyarország számára. A főbejáratot őrző két szobororoszlán képe örökre bevésődött a gyermek emlékezetébe. Amikor évtizedekkel később Nelson Rockefeller megkérdezte Tellert, szeretne-e valamit Budapestről, akkor Teller ezeket az oroszlánokat ábrázoló képet említette.[17]

Teller a Szalay utcai házból indult Németországba 1926-ban, ide tért vissza felépülni müncheni villamosbalesete után, s ide járt vissza rendszeresen – legutoljára 1936-ban – előbb egyedül, majd feleségével, először Németországból, majd Dániából és Angliából, végül az Egyesült Államokból.

Történelmi háttér

Teller unokaöccse, Kirz János visszaemlékezése szerint nagyapja, Teller Ede apja még az 1940-es évek végén is gyakran mesélt az első világháború előtti régi szép időkről. János szavaival: „Az első világháború előtti időszak nagyon fontos volt az akkor felnövekvő nemzedék számára, de inkább illúziót, mintsem valóságot jelképezett. Ede ezt az időszakot jólétben, kényelemben és biztonságban – ami később ugyan hamisnak bizonyult – és a velejáró magyar identitástudattal élte meg. Olyan időszak volt ez, amelyre az ekkor született emberek mindig nosztalgiával tekintettek vissza.”[18]

Az 1867-es kiegyezés és az első világháború kitörése közötti „boldog békeidők” Budapestje egyedülállóan termékeny talaj volt a tehetségek kibontakozásához. A kiegyezéssel Ausztria és Magyarország kompromisszumot kötött a levert 1848–49-es szabadságharc után. A függetlenségi harcnak az orosz cár segítségével végrehajtott eltiprását könyörtelen terror követte, de néhány év múlva Ausztria, miután külföldön vívott vesztes háborúi miatt meggyengült, már aligha volt arra képes, hogy egy rebellis nemzetet uralma alatt tartson.

A kiegyezéssel létrejött Ausztria és Magyarország kettős monarchiája, amely perszonálunióban egyesült I. Ferenc József uralkodása alatt. 1867-ben magyar királlyá koronázták, s emellett a birodalom többi részének továbbra is császára maradt, ahogy az már 1848 óta volt. Az osztrák és a magyar uralom alá több kisebb nép és nemzet tartozott, köztük a Magyar Királyság részeként a horvát és a szlovák, amelyek ma önálló államisággal rendelkeznek. A Monarchia két ikerfővárosa, Bécs és Budapest gyakran versenyzett egymással, ami mindkét városnak hasznára vált. Budapest 1873-ban Buda, Pest és Óbuda egyesüléséből született. A hegyoldalakon fekvő Budával szemben Pestet sík vidéki városnak szokták tekinteni, azonban ez csak azért van, mert Pest lankásan emelkedik fel a Duna mellől: a külső kerületek ugyanolyan magasan vannak, mint a Gellérthegy.

1867-ben példátlan fejlődés lehetősége nyílt meg Magyarország előtt, Budapest pedig Európa egyik leggyorsabban növekvő városa lett, amihez az is hozzájárult, hogy ösztönözték a városba költözést. A 19. század végén Budapest volt a zsidó bevándorlás egyik legfontosabb célállomása a világon; ebben talán csak New York előzte meg. Egyesek szerint a tehetősebb zsidók inkább Budapestre tartottak, s a szegényebbek mentek New Yorkba.[19] A kiterjedt osztályt alkotó magyar nemesség kisajátította magának a közigazgatást, a jogi pályákat és a hadsereget. A magyar kémikusok 1910-ben tartott első kongresszusának elnöke, Lengyel Béla, ekként panaszkodott: „Mi első sorban jogászállam vagyunk, és ez okból mindenki, a kinek ambíciója […], hogy hazánk és nemzetünk sorsának intézésében, javításában részt vegyen, abban a szerintem téves hitben van, hogy erre egyedül és kizárólag a jogvégzettség kvalifikál.”[20] Arra kérte kollégáit, hogy fordítsák az ifjúság figyelmét a természettudományos és technikai tanulmányok felé.

A magyar nemesség egyoldalú érdeklődése széles teret hagyott szabadon az értelmiségi pályák területén, s ezek rendkívül népszerűek lettek a nemrég emancipált zsidóság, a németek és más magyarországi kisebbségek körében. Habár a zsidók számos esetben szereztek jogi végzettséget, legtöbbször ügyvédek maradtak, s csak ritkán kerültek be a közigazgatásba vagy az igazságszolgáltatásba. A munka ilyen megosztása a magyarok és a zsidók között azonban nem lassította az erősödő zsidó asszimilációt. A politikai elit üdvözölte ezt az asszimilációt, mivel a lojális zsidó magyarok a magyar népességet erősítették, amely a soknemzetiségű ország kiterjedt tartományaiban kisebbségben volt.

A 19. század végének (fin-de-siècle) Magyarországán a zsidóság előtt álló nagy lehetőségek eredetét illetően két ellentétes nézet uralkodik. Az egyik szerint ezt a lehetőséget az ország liberális berendezkedése teremtette meg. A másik nézet szerint viszont mindezt éppen az ország feudális elmaradottsága tette lehetővé. Akárhogyan volt is, a zsidó bevándorlók száma egyre nőtt, mivel Magyarországon nem üldözték őket, s ez nagy vonzerőt jelentett. Valósággal berobbantak azokba a szakmákba, amelyekből évszázadokig ki voltak zárva, s egyre újabb lehetőségeket kerestek.

Az 1900-as évek elején Budapest világszerte kíváncsiság és csodálat tárgya volt az innen különösen nagy számban kikerülő tehetséges tudósok, művészek, zeneszerzők és színműírók miatt.[21] A lakosság ötödrésze zsidó volt, egy részük a városban született, mások vidékről költöztek be, és sok volt közöttük a külföldi bevándorló is, minden égtáj felől. Saját felmenőim apai részről északnyugati, anyai részről pedig délnyugati irányból jöttek, németül beszéltek, de hamarosan megtanultak magyarul. Sokan jöttek keletről, Galíciából, ők jiddisül beszéltek. Érdekes, hogy valóban különösen sok kiváló tudós indult Galíciából Magyarországon keresztül a világhír felé. Ez a tény kevéssé ismert, mivel a világ kultúrájának ezek a kiváló alakítói elvesztették keleti gyökereiket, s gyakran osztrákként tartják számon őket. Így például a nagy Nobel-díjas amerikai fizikus I. Rabi azt írja önéletrajzában, hogy Rymanowban, Ausztriában született.[22] Életrajzírói ezt úgy pontosították, hogy szülőhelye, Galícia „akkor az Osztrák–Magyar Monarchia tartománya, a mai Lengyelország” része volt.[23]

A „boldog békeidőkben” virágzott a magyar–zsidó együttélés, a magyarországi zsidók magyarul és németül beszéltek, s csak kis részük beszélt jiddisül. A keresztény vallásra való áttérés segítette a zsidók karrierjét, de számos pályán a zsidó hit megtartása sem jelentett akadályt. Habár bizonyos foglalkozások 1867 és 1914 között számukra nem voltak hozzáférhetőek, számos egyéb lehetőség állt nyitva a zsidó középosztály, köztük akár a frissen bevándoroltak előtt is. Ez hasonlított a modern amerikai viszonyokhoz, ahol a frissen képzett bevándorlók számára a felemelkedés leggyorsabb útja a tudományos kutatói, orvosi és mérnöki pályákon keresztül vezetett.

Az eredmény Magyarországon különlegesen látványos volt, ami azután tovább erősödött annak nyomán, hogy ezeknek a tehetségeknek a zöme idővel külföldre távozott, és más országokban teljesítette ki életpályáját, kezdetben főleg Németországban, majd végül az Egyesült Államokban. Teller és a többi tudós e tekintetben nem volt kivétel. A tudósokon kívül Magyarország volt a „kilövőpályája” számos jelentős színműírónak és zeneszerzőnek, művésznek és filmrendezőnek, zenésznek és matematikusnak, közgazdásznak és más kiemelkedő személyiségnek, akik nemzetközi jelentőségű alkotásokkal gazdagították a gazdasági életet, a tudományt és a művészeteket.[24]

A kiemelkedő zsidók számára a magyarországi asszimiláció végső lépését az örökletes nemességbe való bekerülés jelentette. S mi lehetne jobb bizonyíték a Habsburg Birodalom liberális légkörére annál, hogy még ki nem tért zsidó családok is megszerezhették ezt a kitüntetést? Az 1900-as évek elején még a magyar kormány néhány tagja is zsidó családból származott, bár a nevük eredeti magyar névnek hangzott.

Az angol nyelvű irodalomban Nagy Háborúnak is nevezett első világháború azonban véget vetett ennek a látszatra ideális helyzetnek. A legelőrelátóbb zsidó családok idejében megérezték, hogy a békés körülmények nem tarthatnak örökké. Biztosak akartak lenni tehát abban, hogy gyermekeik színvonalas oktatást kapnak, ami majd segíti őket a túlélésben, bármelyik részére vetődjenek is a világnak. Ugyanezért helyeztek hangsúlyt a modern nyelvek és a gyakorlatias foglalkozások elsajátítására. A Teller család ebből a szempontból tipikus volt.

Egy 1867-ben hozott törvény garantálta a zsidók polgári és törvény előtti egyenlőségét. Meg kell hagyni azonban, hogy jelen volt az országban az éledező antiszemitizmus is, amely félelmetes erővé válik majd az első világháború és az azt követő forradalmak után. Az 1867 és 1914 közötti időszakban előfordultak ugyan antiszemita megnyilvánulások, azonban ezek nem tudták komolyabban megzavarni a békés légkört, sőt jó alkalommal szolgáltak arra, hogy a társadalom tanúbizonyságát adja az ezzel a jelenséggel szembeni ellenálló képességének. Erre volt példa a tiszaeszlári per, amelyben azzal vádoltak meg zsidókat, hogy egy fiatal parasztlány ellen rituális gyilkosságot követtek el egy kelet-magyarországi faluban. A per a társadalmat mélyen megosztó nagy vitákat váltott ki, és a vádlottakat végül felmentették. „[…] A tisztes közvélemény, beleértve az arisztokrácia és a dzsentrik többségét is, elutasította az antiszemitizmust.”[25] Magyarország tehát jobban vizsgázott ebben az esetben, mint Franciaország a Dreyfus-ügyben.

A fin-de-siècle Budapestje nyilvánvalóan igen vonzó lehetett. „Idegenek, ha ellátogattak ide, Európának ebbe az ismeretlen zugába, Bécstől keletre, ámulva nézték a modern nagyvárost, első osztályú szállodákkal, táblaüveg kirakatokkal, villamosközlekedéssel, jól öltözött férfiakkal és nőkkel, és a világ legnagyobb parlamentépületével, amely már csaknem készen állt”.[26] Ez a leírás több szinten is igen jellemző, és egyszerre olvasható ki belőle a becsvágy és a dicsekvés. Budapest valamelyest olyan volt, mint Bécs kisöccse. Ebben az időben számos különböző területen nagy prosperitás volt tapasztalható, Budapest például a szélesebb régió pénzügyi központjává vált.

Magyarországon jelentős technológiai innováció és nagyléptékű iparosodás ment végbe, amelynek során Budapest magával húzta az ország többi részét. A modernizáció feltűnőbb volt Budapesten, mint Európa többi nagyvárosában, mivel számos területen az új nem fokozatosan váltotta fel a régit, hanem ott jelent meg, ahol eddig semmi sem volt. Mivel számos területen addig nem volt ipar, azonnal a legmodernebb elvekkel és konstrukciókkal lehetett hozzákezdeni az ebbéli tevékenységhez.

Az 1902-ben megnyitott Erzsébet híd a maga idejében a világ legnagyobb egynyílású függőhídja volt. A mai hidat, amelyet a visszavonuló német csapatok által 1945-ben kivétel nélkül felrobbantott Duna-hidak közül utolsóként építettek újjá, 1964-ben nyitották meg. A város 1896-ra, a Millennium idejére világszínvonalú metropolisszá vált, és jó egy évszázaddal később még mindig az akkori fejlődés adja Budapest vonzerejét, ideértve például a Várhegyet, a Duna-partot és az Andrássy utat, melyeket az UNESCO a világörökség részének nyilvánított. Budapesten épült meg 1894-ben az európai kontinens első villamos vontatású föld alatti vasútja. Kandó Kálmán a Ganz-gyárban fejlesztette ki a világ az első vasúti villanymozdonyát. Alig több mint egy évtizeddel a telefonhálózat kiépítésének megkezdése után, 1893 februárjában Budapesten megszólalt a híreket és koncerteket, opera-előadásokat közvetítő telefonhírmondó, a rádió előfutára.

Az oktatási és kulturális lehetőségek addig soha nem tapasztalt mértékben növekedtek meg. A tudományegyetem (a mai Eötvös Loránd Tudományegyetem), a műegyetem (a mai Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem) és a Zeneakadémia, valamint egyéb intézmények számára új épületek emelkedtek. 1867 és 1914 között Budapest fejlődött a leggyorsabban Európa fontosabb városai közül, s lehet, hogy a világon is, az egy Chicago kivételével. Az első világháború kitörésekor Budapestnek csaknem egymillió lakosa volt. Ennek megfelelően az ország minden huszadik lakosa a fővárosban lakott, ami egészséges aránynak tekinthető.[27] A haladás fontos részét képezte az oktatási rendszer fejlődése; ez hozzájárult ahhoz, hogy a szülők elvárhassák gyermekeiktől, hogy minden szempontból haladják túl őket. A régi földbirtokos arisztokrácia mellett új felső osztály jelent meg, a pénzarisztokrácia, s a két csoport egymás között jól érzékelhetően osztotta fel a „befolyási övezeteket”. Ennek a felosztásnak a határait legfeljebb olyan házasságokkal lépték át, amelyekben arisztokraták fiai vettek feleségül gazdag, gyakorta a zsidó pénzarisztokráciából származó leányokat.

A 19. század végére a dzsentrik jórészt elveszítették a földjeiket, és többnyire Budapesten telepedtek meg, elfoglalva a közigazgatás pozícióit, tekintet nélkül arra, megvolt-e ehhez a megfelelő képzettségük, vagy sem. Többségükben méltóságukon alulinak találták volna, hogy kereskedelemmel, pénzügyekkel, iparral vagy bármilyen üzleti tevékenységgel foglalkozzanak. Ez némileg a Jane Austen regényeiből megismert angliai viszonyokra emlékeztet, azonban mindez Magyarországon az ott leírtaknál száz évvel később játszódott le. Elsősorban a dzsentrik alkották az úgynevezett „keresztény úri középosztályt”, amely egészen a második világháború végéig Magyarország jellegzetes és meghatározó társadalmi osztálya volt. A hangsúlyozott keresztény jelző a zsidók kizárását jelentette, s ez mintegy kiindulási pontul szolgált a későbbi antiszemitizmus számára. Ennek az osztálynak a fiai előszeretettel mentek katonai vagy jogi pályára, és ritkán tanultak orvosnak vagy mérnöknek. A két társadalmi réteg közötti megosztottság „az urbánusok és a népiek, a kereskedők és a gazdálkodók, a nemzetköziek és a nemzetiek közötti” megosztottság volt, vagyis a zsidó magyar és a nem zsidó magyar kultúra közötti megosztottság.[28] A növekedés és a prosperitás időszakában az ellenszenv ritkán jutott felszínre; azonban a helyzet később megváltozott.

Bár a zsidó népesség nagy többsége politikailag nem volt aktív, volt közöttük egy hangos és feltűnő réteg is. Az első világháború után jelenlétük szembetűnő lett a Szovjet-Oroszországból hazatérő volt hadifoglyok között, akik Lenin forradalmának példája nyomán meg akarták változtatni a társadalmi rendszert. A háború végén, 1918. október 31-én gróf Károlyi Mihály alakított polgári demokratikus kormányt. Ez azonban hamarosan összeroppant a nyugati szövetségeseknek az ország feldarabolására irányuló nyomása alatt. Mivel Károlyi az antanthatalmak megalázó feltételeit nem akarta elfogadni, és félt a szomszéd országokból Magyarország ellen irányuló támadástól, lemondott, és 1919. március 21-én átadta a hatalmat Kun Bélának és elvtársainak. Ezután a kommunisták által tragikusan elhibázott és végzetesen rosszul vezetett Tanácsköztársaság 133 napja következett. Kun Béla zsidó volt, miként a kormánytisztségeket betöltő népbiztosainak többsége is.

Amikorra 1919. november 16-án Horthy admirális az ellenforradalmi csapatok élén fehér lovon bevonult Budapestre, a magyarok és zsidók közötti viszony drámaian megváltozott. Az 1920. június 4-én a versailles-i Kis-Trianon kastélyban aláírt békeszerződés, a „trianoni béke” feldarabolta a történelmi Magyarországot. Horvátország és Szlovákia független lett Magyarországtól, és csatlakozott az újonnan alakult Jugoszláviához, illetve Csehszlovákiához. Az ország keleti harmadát, Erdélyt és a Partiumot Romániához csatolták, és még Ausztria is kapott egy darabot Nyugat-Magyarországból. Többé már nem volt szükség az asszimilált zsidókra, hogy emeljék a magyar népesség lélekszámát ezeken a területeken. A trianoni Magyarországon alig maradtak valódi kisebbségek, míg magyarok milliói kerültek a kisebbségi sors csapdájába a szomszédos államokban.

Az 1920 és 1944 közötti időszakot Horthy-korszaknak szokták nevezni az államfő szerepét betöltő kormányzó, Horthy Miklós után. Igen nagy különbség volt Teller gyermekkorának és gimnáziumi éveinek Magyarországa között. A Monarchia korának oktatási rendszere kitekintő volt, a képzés korszerűsítésére reformokat vezettek be. A Horthy-korszakban az oktatás befelé fordult, nagy hangsúlyt helyeztek a szélsőségesen nacionalista érzelmek táplálására, Nagy-Magyarország eszméjének életben tartására, és alapvető törekvésként határozták meg, hogy az állítólagos zsidó befolyást igaz magyar szemlélettel helyettesítsék.

Az oktatáspolitika fő törekvéseit egy vezető beosztású hivatalnok 1921-ben publikált tanulmányából olvashatjuk ki. Ennek főbb elgondolásai Teller gimnáziumi tanulmányai alatt mindvégig érvényben maradtak.[29] Ezek szerint a fő célok a következők voltak: a nemzeti érzés erőteljes ápolása; az ifjú nemzedék megvédése az internacionalizmus szellemétől; és a nemzet értelmiségének magyarosítása az elzsidósodás ellenében.[30] Az írás szerint a nemzet politikai nevelése csak akkor vezethet sikerre, ha áthatja a keresztényi vallásos érzület.

Az első világháborút a sikertelen forradalmak, a megalázó trianoni béke, a fehérterror és a húszas évek elejének féktelen antiszemitizmusa követte. Horthy a király nélküli Magyar Királyság kormányzója lett, s az is maradt egészen 1944 októberéig. 1920-ban elfogadták a numerus clausus néven ismert törvényt. A latin kifejezés jelentése „zárt szám”. A törvény szigorúan korlátozta a felsőoktatásba felvehető zsidó hallgatók számát. Ez a törvény (XXV: 1920) azt a kétes dicsőséget vívta ki magának, hogy ez volt az első zsidóellenes törvény az első világháború utáni Európában.[31] Kiáltó az ellentét az 1867. évi XII. törvénnyel, amely lehetővé tette, hogy zsidók középiskolai tanárok vagy akár professzorok is lehessenek.

Egyes vélemények szerint a magyar matematika robbanásszerű fejlődése az 1867-es törvény jótékony hatásának tulajdonítható. Sok kiváló matematikus Németországban tanult, de azután hazatért, és Magyarország szellemi és egyetemi életét gazdagította. Kettő közülük még egyetemi rektor is lett.[32] Az 1920-as numerus clausus súlya akkor mérhető le igazán, ha figyelembe vesszük, hogy a zsidó lakosság arányát ebben az időszakban 5 százalékra becsülték, míg a zsidók aránya az orvosok között és néhány egyéb foglalkozásban jóval meghaladta az 50 százalékot. A numerus clausus következményeként fontos foglalkozási ágakban jelentősen csökkent a magas képzettségű szakemberek száma. A Horthy-éra végére a numerus clausus gyakorlatilag numerus nullusszá változott, azzal párhuzamosan, ahogy Magyarország és a náci Németország egyre szorosabbra fűzte az együttműködését. Az 1920-as évek második felében azonban a törvény alkalmazásának szigorát valamelyest enyhítették.

Az első világháború előtti nagymértékű iparosítással és modernizációval szemben a két világháború közötti időszakot inkább stagnálás jellemezte. Az ország Trianon utáni „újraindításának” nehézségeit azonban nem szabad alábecsülni. A felsőoktatásra vonatkozó, fentebb említett korlátozó intézkedések mellett pozitív jelenségek is voltak. Kísérletek történtek az országból távozott kiváló tudósok visszahívására. A legszembetűnőbb Szent-Györgyi Albert esete, aki Cambridge-ből tért vissza a szegedi egyetemre. Ő az egyetlen tudós, aki Magyarországról utazott Stockholmba 1937-ben, hogy átvegye a Nobel-díjat. Az összes többi magyar származású Nobel-díjas külföldön élt, amikor elnyerte ezt a legtekintélyesebb tudományos díjat. A gazdasági világválság, amelynek kezdetét a New York-i tőzsde összeomlása jelezte, Magyarországot sem kerülte el. A következő években Gömbös Gyula alakíthatott kormányt, amelyet 1932-től 1936-ig, haláláig vezetett. (Ebben az évben látogatott haza Teller utoljára a háború előtt.) Gömbös nézetei igen közel estek a fasiszta és a nemzetiszocialista ideológiához.

Érdekes kérdés, hogy a magyarországi tapasztalatok hogyan és milyen mértékben befolyásolták Teller és a hozzá hasonló sorsúak életét. A neves fizikus, Marx György készített egy grafikont a kiváló tudósok iskolaéveiről, és azt találta, hogy a csúcsok a világháborúk éveire esnek. Úgy vélte, hogy a nehéz idők segítik a kreativitás kifejlődését, mivel ilyenkor számos hagyományos érték elveszíti az értelmét.[33] A következő rezsim várható természete és ideológiája arra ösztönözte az embereket, hogy eldöntsék, megpróbálnak-e alkalmazkodni hozzá, vagy inkább elmenekülnek. Ez mindenkire vonatkozott, de tekintettel a körülményekre, a zsidók éreztek így a leginkább. A drasztikus változások átélése ötvözve a sajátos zsidó tapasztalatokkal Marx György szerint segített abban, hogy jól tudjanak alkalmazkodni a különböző körülményekhez, a hazai viszonyok között éppúgy, mint az emigrációban.

Neumann János a következőknek tulajdonította a tehetségek gyakori előfordulását a régióban: „számos kulturális tényező egybeesése […] külső nyomás a társadalom egészére Közép-Európának ebben térségében, az egyének biztonságérzetének kirívó hiánya és az a kényszer, hogy valami szokatlant alkossanak, mert ellenkező esetben elpusztulnak.”[34] Fontos körülmény volt, ami nagyban befolyásolta az életérzést, hogy az emigráció kiútként kínálkozott. Klein György magyar-svéd tumorbiológus szerint: „Vagy sikeressé válsz, vagy a csatornában végzed.”[35] A holográfia Nobel-díjas feltalálója Gábor Dénes csak ennyit mondott: „Újíts vagy meghalsz!”[36]

„Marslakó” barátai közül Teller töltötte a leghosszabb időt Magyarországon az első világháború és a forradalmak után. Középiskolai évei egybeestek az 1920-as évek Európájának legbrutálisabb antiszemitizmusával. Ifjúkorának magyarországi antiszemita diszkriminációjára utalva jegyezte meg, hogy a túlélés és a siker érdekében „jobbnak, sokkal jobbnak kellett lennem bárki másnál”.[37] Ez a légkör szükségszerűen nagy hatást gyakorolt rá; Teller megkettőzte az erőfeszítéseit, és sikeres lett.

A Nobel-díjas Wigner Jenő élete vége felé gyakran elmélkedett egy gyakran nekiszegezett kérdésen: „Miért voltak generációjának zsidó magyarjai olyan kiválóak?” Wigner a „kiváló budapesti középiskolát” említette, de még ennél is nagyobb szerepet tulajdonított az emigrációból fakadó kényszerhelyzetnek:

Az emigrálás bizonyosan fájdalmas lehet, de egy tehetséges fiatalember ösztönzőnek találhatja. Amikor valaki más országba kerül, akkor nincs igazi otthona. Nagy találékonyságra és sok erőfeszítésre van szükség ahhoz, hogy valaki megtalálja azt a területet, ahol hiánypótló lehet. A kemény munka és a leleményesség szokássá válik. Ez gyakran elég is ahhoz, hogy a bevándorló kiemelkedjék választott hazájának az övéhez hasonló tehetségű lakói közül.[38]

Walter Laqueur írt azokról a sikerekről, amelyeket a náci Németországból menekült fiatal zsidók legtöbbje aratott új hazájában. Megjegyezte, hogy ezek a fiatalok vagy nagyon sikeresek lettek, vagy örökre elmerültek. „A semmiből kellett kezdeniük, mivel nem volt őket segítő kéz, nem volt pénzük, nem voltak kapcsolataik, nem volt alattuk biztonsági háló, amelyre kudarc esetén számíthattak volna.”[39]

Kármán Tódor (1881–1963)

Öt természettudóst szokás „marslakó”-ként számon tartani: Kármán Tódort, Szilárd Leót, Wigner Jenőt, Neumann Jánost és Teller Edét. Ennek a jelzőnek az eredete számos anekdotában szerepel, amelyek az okos magyarokról szólnak, akik bevándoroltak az Egyesült Államokba, és aktívan bekapcsolódtak az ország védelmébe. Az eredetileg Kármán Tivadar néven született Kármán Tódor ugyan idősebb volt az ötös fogat egymáshoz korban közelebb eső négy tagjánál, de pályája nagymértékben párhuzamosan haladt a többiekével. Mind az öten jómódú, felső középosztálybeli zsidó családba születtek Budapest belvárosában az Osztrák–Magyar Monarchia „boldog békeidejében”. Kármán abban az egyetemi gyakorlógimnáziumban, a mai Trefort Gimnázium elődjében tanult, amelyet édesapja, Kármán Mór alapított, s ahová két évtizeddel később Teller is járt. Apja 1907-ben örökletes nemességet kapott, vezetéknevének német formája előtt ezért használta a „von” szócskát.

A budapesti Műegyetemen szerzett gépészmérnöki diplomát, s pályája kezdetén néhány évet itt töltött, mielőtt Németországba távozott volna. Doktori értekezését Göttingenben írta meg, majd az Aacheni Műszaki Egyetem Aeronautikai Intézetének tanszékvezető professzora lett. Később elfogadta a Kaliforniai Műszaki Egyetem (California Institute of Technology, röviden Caltech) meghívását, és az Egyesült Államokba távozott még néhány évvel Hitler németországi hatalomra jutása előtt.

A Kármán által alapított U.S. Institute of Aeronautical Sciencesből (Aeronautikai Tudományok Intézete) alakult ki a Jet Propulsion Laboratory (Sugárhajtási Laboratórium) a kaliforniai Pasadenában. Kármán számára éppolyan fontosak voltak a védelmi kérdések, mint társainak, de Tellerrel és Szilárddal ellentétben ő inkább a színfalak mögött dolgozott, és sohasem lobbizott nyilvánosan az általa fontosnak tartott programokért. Jelentős szerepet játszott az Egyesült Államok légi haderejének modernizálásában a második világháború előtt és alatt, majd az önálló haderőnemként működő Légierő (U.S. Air Force) megalapításában és fejlesztésében a háború után.

Tevékenységét az Egyesült Államokban és külföldön is nagyra értékelték. Kármán volt az Egyesült Államok Nemzeti Tudományos Érmének első kitüntetettje, amit John F. Kennedy elnöktől vehetett át 1962-ben.

Szilárd Leó (1898–1964)

Budapesten született felső középosztálybeli zsidó családban. A középiskola befejezése után egyetemi tanulmányait a budapesti Műegyetemen kezdte meg, majd 1920-tól a berlini Műegyetemen folytatta. Érdeklődése fokozatosan a fizika felé fordult, végül fizikusként szerzett doktori fokozatot a berlini tudományegyetemen, Max von Laue irányítása mellett 1922-ben. Doktori dolgozatát évtizedekkel később úgy értékelték, mint az információelmélet kiindulópontját. A nácik németországi hatalomra jutása után néhány évet Londonban töltött, majd 1938-ban az Egyesült Államokba távozott. Az 1933–1934-es időszakban alapozta meg a nukleáris láncreakció és a kritikus tömeg fogalmát.

A maghasadás felfedezése után Szilárd kezdeményezte azt az Albert Einstein által aláírt, Franklin D. Roosevelt elnöknek szóló levelet, amelyben felhívták az elnök figyelmét az atombomba németek általi kifejlesztésének lehetőségére, és arra, hogy a bombát Amerikának kell elsőként megalkotnia. Szilárd volt tehát az, aki az atomfegyverek előállítására irányuló amerikai erőfeszítéseket elindította. Részt vett a Manhattan-terv kezdeti szakaszának munkálataiban, de később megpróbálta megakadályozni, hogy az atombombákat anélkül dobják le Japánra, hogy a japánoknak előzetesen demonstrálták volna a bombák várható hatását. A hidegháború korszakában széles körű tevékenységet fejtett ki annak érdekében, hogy elősegítse a tárgyalásokat és a békés egymás mellett élést a Szovjetunióval, a leszerelést és a nukleáris robbantási kísérletek betiltását.

Mindig a legmagasabb szinten próbált meg befolyást gyakorolni az események menetére: leveleket írt Sztálinnak, és véleményt cserélt Hruscsovval. Eleinte abszurdnak tűnő újító tervezeteinek némelyikét végül is megvalósították. Végtelenül színes egyéniség volt, aki értékes és gyakran kéretlenül adott tanácsai révén számos tudományterületet gazdagított, köztük a molekuláris biológiát is.

A két világháború között a magyar közéletet teljesen átitatta az irredentizmus. A trianoni szerződés aláírását követően pályázatot hirdettek az ország érzéseit hűen kifejező nemzeti imádságra és nemzeti jelmondatra. Tellernek és osztálytársainak minden reggel el kellett mondaniuk a pályázaton nyertes imádságot: „Hiszek egy Istenben, hiszek egy hazában / Hiszek egy isteni örök igazságban / Hiszek Magyarország feltámadásában! Ámen.” A győztes jelmondatot mindenhol feltüntették, és állandóan hangoztatták: „Csonka Magyarország nem ország, egész Magyarország mennyország.”

A későbbiekben Hitler ügyesen rájátszott a magyar irredentizmusra és arra, hogy a magyar külpolitika az elvesztett területek visszaszerzésére összpontosított. Ez utóbbiakért cserébe csekély árnak számított a német mintájú zsidóellenes törvénykezés bevezetése, majd zsidók százezreinek halálba küldése Auschwitzba. Volt hazai eredetű antiszemitizmus is, amely, meg kell hagyni, csak fokozta az egyetértést a német-náci törekvésekkel. Horthy Magyarországának államgépezete, különösen a csendőrség, gyakran a németeken is túltett a zsidók eltávolítására irányuló lelkes buzgalmával.[40] Ebben további tényezőként az anyagi érdek, a zsidók tulajdonának megszerzése is szerepet játszott. A harmincas évek végének és a negyvenes évek elejének zsidóellenes törvényei sokaknak jelentettek közvetlen anyagi, pénzügyi előnyt Magyarországon, ahol a zsidók ötszázalékos számaránya jelentősebb tényező volt ebből a szempontból, mint a németországi egyszázalékos arány. Ezért volt az is, hogy a háború után a táborok poklából hazatérő kisszámú túlélő rosszindulattal vagy akár gyűlölettel is találkozhatott azok részéről, akiknek előnyük származott a deportált és meggyilkolt zsidók kifosztásából.

A kezdetek

Itt az ideje, hogy közelebbről megismerkedjünk Teller gyökereivel és első éveivel. Teller családfájának kutatásában sajnos nem tudunk túl messzire visszanyúlni, mivel a legtöbb forrás elveszett Teller felmenőinek vándorlása, illetve üldöztetése miatt. A következőkben röviden összefoglaljuk, amit közvetlen felmenőiről tudunk.[41] Teller felmenői a Magyar Királyság különböző részein éltek, amelyek ma más országokhoz tartoznak. Atyai nagyapja az északnyugat-magyarországi Érsekújváron volt kereskedő. Habár a város virágzó regionális központ volt, zsidók éjszaka nem tartózkodhattak benne egészen az 1800-as évek elejéig, de a piaci napokon igen élénk kereskedelmi tevékenységet folytattak. Amikor végül letelepedési jogot nyertek, nagymértékben hozzájárultak a település felvirágoztatásához.

Teller apja, Teller Miksa (1871–1950) az elemi iskolát Érsekújvárott, a középiskolát pedig Pozsonyban végezte. Nehéz ifjúsága volt: mire jogi tanulmányait megkezdte Budapesten, elvesztette szüleit, és önmagának kellett fedeznie tanulmányai költségeit. Emellett segítette az ugyancsak Budapestre költözött leánytestvéreit is. Keményen és sikeresen dolgozott, és jogi tanulmányainak befejezése után 1895-ben Budapesten megkezdte jogászi tevékenységét. 1904 januárjában találkozott Deutsch Ilonával (1884–1977). Miksa ekkor 33 éves, Ilona pedig 20 éves volt.

A Deutsch család a délkelet-magyarországi Lugoson élt. A városban a 17. század óta tekintélyes zsidó közösség élt, melynek tagjai németországi és ausztriai származásúak voltak, s hozzájuk csatlakoztak a 18. század végétől a galíciai bevándorlók. Ilona apja jómódú bankár volt, s ő lett Teller kedvenc nagyszülője. A Deutsch családban németül beszéltek, de Ilona más nyelveket, többek között magyart is tanult. Szeretett és igen jól tudott zongorázni.

Miksa és Ilona néhány héttel találkozásuk után eljegyezték egymást, és néhány hónapon belül összeházasodtak. Budapesten telepedtek le, ahol két gyermekük született: Emma 1905-ben és Ede 1908-ban. Emma egy, az 1930-as években lezajlott rövid házasság után másodjára a jogász Kirz András felesége lett. Kirz irodai alkalmazottként dolgozott, jogi tanulmányait esti tagozaton fejezte be. Diplomájának megszerzése után abban a bankban maradt, ahol addig is tisztviselő volt, de bekerült a bank jogi részlegébe. Koncentrációs táborban ölték meg 1945-ben. Teller Miksa ügyvédi praxisa a különböző korlátozó intézkedések ellenére is jól fejlődött. Prominens tagja volt a budapesti jogászok közösségének, és tanulmányokat is írt. Egy időben a Jogtudományi Közlöny társszerkesztőjeként is működött. Az antiszemitizmus megakadályozta, hogy valóra váltsa álmát, és bíró lehessen.

Wigner Jenő (1902–1995)

Budapesten született felső középosztálybeli zsidó családban. Az Evangélikus Gimnáziumba járt, amely egyaránt híres kiváló tanárairól és diákjairól. Egyetemi tanulmányait a budapesti Műegyetem vegyészmérnöki karán kezdte meg, majd 1921-ben Berlinbe ment, az ottani Műszaki Egyetemre. Diplomamunkáját Herman F. Mark irányításával készítette el, doktori dolgozatát pedig Polányi Mihály mellett írta meg. Részt vett a híres berlini fizikakollokviumokon, és egyetemi pályája is Németországban indult el.

Előbb részlegesen, majd 1933-tól teljesen az amerikai Princetonba költözött. Wignernek kiváló doktoranduszai voltak, és saját és volt doktoranduszai munkásságát tekintve Wigner mindenki másnál többet tett a modern, kondenzált fázisú fizika létrehozásáért az Egyesült Államokban. Első doktorandusza, Frederick Seitz nemcsak elismert fizikus lett, hanem évekig az Egyesült Államok Nemzeti Tudományos Akadémiájának (U.S. National Academy of Sciences) elnöki tisztét is betöltötte, valamint a Rockefeller Egyetem rektoraként is működött. Második doktorandusza John Bardeen volt, az egyetlen tudós, aki kétszer is elnyerte a fizikai Nobel-díjat. A harmadik doktoranduszból, Conyers Herringből más kiváló fizikusok mentora lett.

Az 1930-as évek közepén Wigner rövid időt töltött a Wisconsini Egyetemen, a második világháború alatt pedig a Manhattan-tervben dolgozott. Kémiai tanulmányai során elsajátított anyagismeretét az atombomba előállításánál hasznosította. Közreműködése különösen jelentős volt az első nukleáris reaktorok kifejlesztésében. Wigner volt a világ első nukleáris mérnöke. A háború után a Tennessee állambeli Oak Ridge-ben létrehozott Clinton Laboratórium kutatási és fejlesztési igazgatója lett, ez ma az Oak Ridge National Laboratory. Azonban sokkal jobban szerette a tanítást és az önálló kutatást, mint a menedzselést, ezért visszatért Princetonba, és élete végéig ott is maradt.

Wigner az 1920-as és 1930-as években úttörőként alkalmazta a szimmetriával kapcsolatos megfontolásokat az atomfizikában, és ezt a tevékenységét jutalmazták az 1963-as fizikai Nobel-díjjal.

Gyermekkor

Tellernek a meleg és gondoskodó családi légkör ellenére sem volt boldog a gyermekkora. A különböző források szerint csak három- vagy négyéves korában kezdett el beszélni, s emiatt a család nagyon aggódott. Amikor azonban beszélni kezdett, azonnal teljes mondatokat mondott. Először négyéves korában kezdett el a számokkal játszani, s ez volt az egyik legkorábbi emléke is.[42] Felépítette saját belső világát, amelyben fontos helyett kapott a számokról való gondolkodás. Mivel félt a sötétben, a fejszámolás segítette abban, hogy áthidalja a lámpaoltás és az álomba szenderülés közötti időt. Kedvenc foglalatossága volt, hogy megszámolja a másodperceket a percben, a perceket az órában, az órákat a napban, a perceket, illetve a másodperceket a napban, és így tovább. Bonyolultabb számtani műveletek fejben való elvégzésére is kifejlesztette képességeit. Teller a számok iránti érdeklődését annak tulajdonította, hogy a kétnyelvű család otthonában hallott beszéd összezavarta. Mivel egyszerre kellett magyarul és németül gondolkodnia, a szavak kétértelművé váltak számára, míg a számok egyértelműek voltak.

Számokra vonatkozó tehetségével Teller nem állt egyedül a marslakók között. Neumann János is boszorkányos matematikai tehetséget mutatott fel gyermekkorában, csakúgy mint Kármán Tódor. Sem Teller, sem Neumann szülei nem bánták fiuk ez irányú tehetségét. Ezzel ellentétben Kármán Mór, Kármán Tódor oktatásszakértő apja arra kérte fiát, felejtse el a matematikát, s nem azért, mintha nem fordított volna gondot fia szellemi fejlődésére. Éppen ellenkezőleg: attól tartott, hogy fia olyan különccé válik, akit csupán a közönség szórakoztatására fognak használni. A kalkulátorok elterjedése előtti időkben voltak olyan előadók, akik fejszámolóművészként keresték a kenyerüket.

Teller nyolcéves korától tanult zongorázni, s ezt nagyon szerette is, de amikor rávették, hogy a Zeneakadémia kurzusait látogassa, kudarcot vallott. Szívesebben játszott édesanyja és önmaga szórakoztatására, s a zongorázás élete végéig örömet okozott neki. Tellert és Emmát szüleik Magyarország és a szomszédos országok számos érdekes helyére vitték el, hogy szélesítsék a látókörüket. Amikor Teller hétéves volt, Hesz Magdát alkalmazták nevelőnőként, aki hét évig maradt a családnál. Magda Chicagóban nőtt fel Magyarországról kivándorolt szüleivel, de amikor elvesztette őket, rokonai visszaküldték Magyarországra. Ekként tanultak a Teller gyerekek angolul már kiskoruktól, mégpedig amerikai angolt, ami Magyarországon szokatlan volt, mivel inkább a brit angolt oktatták. Magda később visszatért Chicagóba, és a második világháború után rajta keresztül tartotta a kapcsolatot a Teller család budapesti és amerikai ága.

Teller édesanyja aggodalmaskodó típus volt, gyermekeivel kapcsolatban minden túlzottan nyugtalanította. A tanköteles kor elérésekor Tellert nem küldték azonnal iskolába, ehelyett részben otthon tanította anyja és nevelőnője, részben pedig napi néhány órát töltött egy közeli magániskolában. Teller otthon egyszerre volt komoly és szemlélődő, ugyanakkor igen élénk is. Sok évtizeddel később, édesapjának egy kollégája az ügyvédi irodából ekként emlékezett rá: „kipirult arcú kisfiú volt, aki Maugliként szeretett berobbanni az irodába.”[43]

Rendszeres iskolai tanulmányait csak a gimnáziumban kezdte el, kilencéves korában, kissé korábban, mint ahogy a többi gyerek, akiket általában tíz éves korukban írattak be ebbe az iskolatípusba. Teller kora gyermekkorától kezdve előszeretettel merült bele saját gondolataiba. Ha ilyenkor szóltak hozzá, arra kért mindenkit, hagyják magára, mivel sürgős gondolkodnivalója van. Az iskolában sokat szenvedett osztálytársai piszkálódásától. Helyzete akkor kezdett javulni, amikor megtanulta, hogy ne törődjön vele. Idővel némi elismertségre tett szert, mivel segített társainak feladataik megoldásában, és lassan barátokat is szerzett.

Teller az egész családból anyai nagyapját szerette a legjobban, és valamelyest külsőleg is rá emlékeztetett. Még az 1928-as villamosbaleset után kialakult enyhe sántítása is hasonlított nagyapja mozgására, aki azóta húzta a lábát, amióta egy balesetben egy ló alá esett. Teller leírása szerint nagyapja szeretetreméltó és kiegyensúlyozott volt; sok barátja és ismerőse volt, de a családi körön kívül nem voltak igazán közeli barátai. Saját feleségén kívül mindenki szerette a családban.[44]

Nyári vakációja alatt és az 1919-es őszi hosszabb, kényszerű lugosi távolléte idején Teller mélyen tisztelt nagyapjával érdekes eszmecseréket folytatott, amelyek életre szóló tanulságokkal szolgáltak a számára. Megkérdezte nagyapját a törvények érvényéről, mivel ezzel kapcsolatban voltak bizonyos kétségei. Azt kérdezte, helyes-e a „szemet szemért, fogat fogért” elv. Nagyapja válasza örökre megmaradt az emlékezetében:

„A törvényeket maradéktalanul be kell tartani. Csakhogy a törvény nem tud mindenkiből szentet faragni. Nagyon-nagyon kevesen vannak a szentek, ám a törvényeknek olyanoknak kell lenniük, hogy mindenki betarthassa őket. Ha valaki kiveri a fogadat, erős kísértést érzel, hogy visszaüss. A törvény értelme az, hogy egy fogért csakis egy fog jár. Persze jobb megbocsátani. De a törvény nem szüntetheti meg az elégtétel vágyát. Csak korlátok közé szoríthatja azt igazságossággal.”[45]

Teller sohasem tudta elfogadni, hogy a személyes felelősségvállalás felülírhatja a törvényt, még akkor sem, ha az adott törvény ellentétes a lelkiismerettel. Ez azonban nincs összhangban az amerikai hagyománnyal, amely szerint akár törvényt is lehet sérteni, ha az ellene megy a lelkiismeretnek. Judith Shoolery, aki két évtizedig dolgozott Teller mellett szerkesztőként, és aki emlékiratainak is társszerzője volt, a fentiekkel kapcsolatban a következőket jegyezte meg:

Teller fenntartás nélkül hitt abban, hogy egy demokráciában a törvénytisztelet abszolút követelmény, mert ha egyéni szempontoknak megfelelően semmibe vehetjük a demokratikusan elfogadott törvényeket, az anarchiához vezet. Ha egy demokráciában a polgár valamely törvényt rossznak tart vagy igazságtalannak, akkor az a kötelessége, hogy mindent megtegyen a törvény megváltoztatásáért. Arra a kérdésemre azonban sohasem válaszolt, mi a helyes magatartás egy fasiszta rendszerben.[46]

Gimnáziumi tapasztalatok

A 20. század elején Magyarországon a gimnázium tízéves kortól tizennyolc éves korig tartó középiskolai képzést adott, s ezért alapvető és tartós hatással volt a tanulókra. A gimnázium mint intézmény kimagasló szerepet játszott Magyarország kulturális életében, és relatíve a fin-de-siècle Magyarországán sokkal előrébb tartott, mint a korszak hazai egyetemei. Magyarországi élete során családján kívül Tellerre egyedül a gimnázium gyakorolt figyelemre méltó hatást.

A hazai gimnáziumi képzést a német Gymnasium mintájára szervezték meg, amelyet az új rendszer bevezetése előtt a magyar oktatási szakértők mélyrehatóan tanulmányoztak. A magyar állami oktatás rendszerét a kiegyezés után reformálták meg Kármán Mór vezetésével, aki Lipcsében tanulmányozta a német rendszert. 1872-ben, Magyarországra való visszatérése után, ő kezdeményezte a pedagógusok tanítási gyakorlatának bevezetését a budapesti egyetemen, és megalapította a Mintagimnáziumot, hogy lehetőséget teremtsen a leendő tanároknak a gyakorlótanításra.[47] A Minta csakugyan modellként szolgált a többi gimnázium számára.[48]

A középiskolának jelentős egyenlősítő szerepe volt a tanulók között, s a zsidó fiúk nem zsidó egyházi iskolákba is beiratkozhattak.[49] Így például az akkor még nem kitért Neumann János a Fasori Evangélikus Gimnáziumba járt. A későbbi kémiai Nobel-díjas Hevesy György zsidóként volt a Piarista Gimnázium tanulója.[50]

A Mintagimnázium (ma Trefort Gimnázium, Pittman László rajza, Kovács László szívességéből)

A gimnázium elitista jellegű középiskola volt, amely teljes körű humán oktatást adott, beleértve a latin és a görög nyelvet, de a tanulók általában a matematikában és a természettudományokban is jeleskedtek. A gimnáziumi oktatás magas szintjét a kiváló tanárok biztosították, akik gyakran önálló kutatómunkát végeztek, és előfordult, hogy a Magyar Tudományos Akadémia némelyüket tagjai közé választotta. A középiskolák és az egyetemek kapcsolatban voltak egymással, és nem volt példátlan eset, hogy egy gimnáziumi tanárt meghívtak az egyetemre, hogy előadást hirdessen meg abban a témában, amelyben szakértőnek számított. Túlképzés volt magasan képzett egyetemi diplomásokból, s ezért a legjobb elmék egy része gimnáziumi tanárként helyezkedett el.

Neumann János (1903–1957)

Budapesten született felső középosztálybeli zsidó családban. Apjának nemesi címet adományoztak, nevének német alakjában azért használta a „von” előtagot. Ugyanabba a Fasori Gimnáziumba járt, mint Wigner Jenő. A budapesti tudományegyetemen matematikát tanult, Berlinben és Zürichben pedig a vegyészmérnöki karra járt. Budapesten doktorált matematikából 1926-ban. Németországi egyetemeken kapott állást, előbb Berlinben, majd Hamburgban, később, 1930-ban pedig Princetonba költözött.

Egyike lett a princetoni Institute for Advanced Study (IAS) első professzorainak. Számos, egymástól nagyon eltérő tudományos és védelmi problémát oldott meg; a háború alatt pedig a Los Alamos Laboratory és egyéb kutatóintézetek konzultánsaként tevékenykedett. Matematikai és kvantummechanikai munkásságán túlmenően egy játékelmélettel és közgazdaságtannal foglalkozó könyvnek is társszerzője volt. A háború után egyre többet foglalkozott védelmi kérdésekkel, agresszívan szovjetellenes volt, de kerülte az összeütközést kollégáival.

Neumann közszereplése 1948 után lett igazán intenzív, amikor kinevezték az USA fegyveres erői mellett működő különböző tanácsadó testületek konzultánsává. Ugyanakkor magáncégek számára is adott tanácsokat. Legfontosabb találmánya a modern, tárolt programú számítógép kifejlesztése. Támogatta Tellernek a hidrogénbomba kifejlesztéséért folytatott küzdelmét, és segítette a megvalósítás munkájában is. Tagja volt az Atomenergia Bizottság Általános Tanácsadó Testületének (General Advisory Committee, AEC) 1952 és 1954 között, 1955-ben pedig az Atomenergia Bizottság tagjának nevezték ki. 1956-ban neki ítélték oda az első Fermi-díjat, 1957-ben pedig Eisenhower elnöktől vehette át a legmagasabb amerikai polgári kitüntetést, az Elnöki Szabadság Érmet.

Az Egyesült Államok Légiereje (U.S. Air Force) Tudományos Tanácsadó Testülete nukleáris fegyverekkel foglalkozó munkaközösségének elnökeként nagy befolyást gyakorolt az amerikai védelmi politikára. Ez a testület állapította meg, hogy lehetséges nukleáris robbanófejekkel felszerelhető, nagy hatótávolságú rakéták kifejlesztése. Az évek során az USA erős rakétahaderőt fejlesztett ki, ami eredetileg döntően Neumann munkásságának volt köszönhető.

Neumann-nak kivételesen gyors volt az észjárása. Híres volt intelligenciájáról és humoráról, de nem volt nagyon közvetlen személyiség, és még legközelebbi barátaival szemben is távolságtartó volt. Wigner Jenő szerint a marslakók között csak egyetlen zseni volt: Neumann. Mások szerint Neumann különleges emberfajta volt, s ha valaha a jövőben lesz az emberi létezésnek egy magasabb rendű változata, az Neumannra fog hasonlítani.

Eötvös Loránd, a világhírű fizikus jelentős szerepet játszott a matematikai és a természettudományos oktatás szintjének emelésében. 1894-ben rövid ideig oktatási miniszter, akkori szóhasználat szerint: kultuszminiszter volt, s hosszú ideig, 1889 és 1905 között a Magyar Tudományos Akadémia elnöki tisztségét töltötte be. Ekkor indult a Középiskolai Mathematikai Lapok, amely fizikával kiegészítve napjainkban is megjelenik, és ekkor alakult ki a középiskolai tanulmányi versenyek jól kidolgozott rendszere. Eötvös Loránd hivatalosan is a Mintagimnázium védnöke volt.

Kármán Tódor a Mintát atyja oktatási elmélete „gyöngyszemének” tartotta, és sajnálkozott azon, hogy ezt az iskolát Nyugaton alig ismerik.[51] A londoni Observer idelátogató újságírója az „elit bölcsődéjének” nevezte a gimnáziumot, és a brit Etonhoz és a francia Le Rosey-hoz hasonlította. Kármánon és Telleren kívül a Minta híres növendékei közé tartozott például az orvosból fizikokémikussá, majd filozófussá lett Polányi Mihály. Idejárt a két későbbi brit közgazdász, Balogh Tamás és Káldor Miklós (mindkettőjük tagja lett a Lordok Házának), az oxfordi fizikus Kürti Miklós és a 2005. évi Abel-díjat elnyerő matematikus, Lax Péter, a New York-i Egyetem professzora is.[52]

Kármán Mór szerint az ismeretek elsajátításának a legjobb módja a mindennapi élettel való kapcsolat felismerése. Még a latin nyelv tanítását sem a nyelvtani szabályokkal kezdte, hanem tanítványaival körbesétált a városban, és latin kifejezéseket gyűjtöttek mindenhonnan, ahonnan csak lehetett, az épületekről, kapualjakból, cégtáblákról stb. Továbbá hasonló szavakat kerestek, megpróbálták kitalálni a jelentésüket, végül kikeresték őket a szótárban. Ekképpen játékos módon építették fel saját szótárukat, és egyúttal sokat tanultak a magyar történelemről. A latin különösen fontos volt, mivel Magyarországon 1844-ig ez volt a hivatalos nyelv, és addig a magyar országgyűlésben tartott valamennyi beszédet latinul mondták el. A latin nyelv ezért élő nyelvnek tűnt, s valóban életre is kelt az osztályteremben.

A matematikát is hasonló módszerrel tanították. Különböző statisztikákat vizsgáltak a magyarországi mezőgazdasági termelésről, táblázatokat készítettek, grafikonokat rajzoltak, és meghatározták minimum- és maximumértékeiket, és elemezték a változások gyakoriságát és arányait. Ily módon még a differenciál- és integrálszámításhoz is közel kerültek már tanulmányaiknak elég korai szakaszában. Ezek a tanulmányok fejlesztették a tanulók matematikai készségét, és gyarapították földrajzi és társadalmi ismereteiket is. A Minta oktatási módszerei szerint nem azt követelték a tanulóktól, hogy memorizálják a szabályokat, hanem arra ösztönözték őket, hogy saját maguk jöjjenek rá ezekre a szabályokra. Az induktív következtetések módszerének gyakorlati elsajátítása, azaz általános következtetések levonása a speciális példákból különösen hasznosnak bizonyult Kármán későbbi élete során.

A Minta társadalmi szempontból is újító volt. Az egyetemi tanulmányaikat folytató, a diákoknál csupán néhány évvel idősebb gyakorló tanárokkal való találkozás a tanítást emberi közelségbe vitte a gimnázium diákjaihoz, akik megtanulták, hogyan lehet megkülönböztetni a jó és rossz oktatást. A Minta „felnőtt” tanárait arra biztatta, hogy vegyüljenek el a gimnázium diákjai között a szünetekben az iskolai folyosókon, és azt is megengedték számukra, hogy kezet fogjanak a tanulókkal, amikor iskolán kívül találkoztak. Nemcsak iskolai dolgokról, hanem egyéb témákról is tudtak egymással beszélgetni.

Az is igaz azonban, hogy a magyar gimnáziumnak voltak hátrányos tulajdonságai is, amelyek különösen amerikai nézőpontból váltak észrevehetővé. A történetíró Lukacs tesz említést a követelmények merevségéről. „A tanóra a tárgyak többségében visszakérdezéssel, azaz feleltetéssel kezdődött, mintegy bizonyítandó, hogy a diáknak naponta készen kell állnia a próbatételre, a számadásra.” Következésképpen „a diákot szüntelenül üldözte a félelem attól, hogy véletlenül éppen akkor szólítják fel, amikor nem készült kellően, következésképpen rossz osztályzatot kap vagy netán meg is bukik a félév végén”. Lukacs elismeri, hogy ez a módszer elősegíti az önfegyelem fejlődését, de figyelmeztet, hogy „a nehéz, olykor majdhogynem teljesíthetetlen követelmények szinte kitermelték a különféle bűvészkedések és csalások diákfortélyait. A fiatalok hamar felismerték, ha a világban szigorú, merev, érzéketlen és olykor értelmetlen szabályok uralkodnak, akkor – ha meg akarnak élni – kénytelenek olykor megszegni a szabályokat, a tilosban járni és füllenteni is”. Lukacs azt a következtetést vonja le, hogy a sok jóval szemben, ami a gimnáziumi oktatásból származott, „nem volt egyenes összefüggés a jó jegyek és a kiváló jellem között, és néha még az iskolai eredmények és a későbbi pálya között sem.”[53]

Lax Péter éppen csak egy generációval később iratkozott be a Mintába, mint Teller, és tömören így foglalta össze a tapasztalatait: „felismerted, kik az ellenségeid – a tanárok –, s talán ezzel magyarázható, miért volt ez olyan hatásos. Harcolni kellett az életedért.”[54] Egy személyes megjegyzés: lányunk ugyanebbe az iskolába járt 1988 és 1991 között, és már sokkal kellemesebb légkörrel találkozott.

Teller 1917-ben iratkozott be a Mintába; matematikát, fizikát, történelmet, magyart, németet és latint tanult, és testnevelésórái is voltak. A tanultakat érdektelennek találta, ami azzal párosult, hogy gimnáziumi évei alatt a közösségből kitaszítottnak érezte magát. Teller emlékirataiban sem veszteget sok szót középiskolai tapasztalataira, ez a téma fájdalmasan érintette. Pedig a gimnázium nyolc hosszú éven át (1917 szeptemberétől 1925 júniusáig) tartott, melyek számos megpróbáltatást tartogattak a számára. Először nagyon jó matematikatanáruk volt, egy kommunista, aki olyan dolgokat tanított az osztályának, amire Teller még nyolc évtized múltán is emlékezett, amint az egy 1990-es interjújából is kiderül.[55] Ettől a tanártól tanulta meg például a kilencesek szabályát. Vegyük, mondjuk, a 243-as számot; ez a szám osztható kilenccel, a számjegyeinek összege, 2 + 4 + 3 = 9 pedig szintén osztható kilenccel. A diákok szerették ezt a szabályt, mert egyszerű volt és érthető, valamint az is tetszett nekik, hogy a tanár megadta a tétel bizonyítását is, így az többé már nemcsak kimondott, de bebizonyított szabály is volt. Ez volt az első matematikai bizonyítás, amellyel Teller valaha találkozott.

Az 1919-es kommunista diktatúra leverése után Tellerék végül visszatértek Budapestre; a kommunista tanár helyére, akit Teller nem is említ Emlékirataiban, olyan került, akit Teller a fasiszta jelzővel illetett a fentebb említett 1990-es interjúban. Ezt a tanárt nem érdekelte a matematika, és csak arra ügyelt, hogy a diákok olvashatóan írják le az egyenleteket. Amikor Teller alternatív megoldást javasolt egy matematikai problémára, a tanár azt feltételezte, hogy Teller osztályismétlő, és ez nagyon sértő volt Teller számára. Amikor egy másik alkalommal Teller egy egyszerűbb megoldást mutatott a tanár által a táblára írottnál, a tanár zseninek nevezte, s baljóslatúan hozzátette, hogy ő nem szereti a zseniket. Ennek a tanárnak a merev, fegyelmező hozzáállása Teller kedvenc tantárgyához „néhány évvel visszavetett engem”, kommentálta később. 1984-ben így nyilatkozott: „Ha felteszem magamnak azt a kérdést, ki volt az, aki a legnagyobb kárt okozta nekem, ez a matematikatanár volt az, s évekbe telt, mire helyrejöttem.”[56] Fizikatanárával kapcsolatban is negatív tapasztalatokat szerzett (lásd alább).

„A tanulókat új ötletekre, új gondolatokra ösztönözni nem volt mindennapos cél a Mintában” – ez volt Teller sommás ítélete, azonban más tanárokkal kapcsolatban pozitív tapasztalatokról is beszámolt.[57] Fizikatanulmányait „fájdalmasnak és lassúnak” nevezte ugyan, emlékiratainak egy helyén mégis azt mondja, hogy azok jól segítették későbbi, a Lipcsei Egyetemen folytatott fizikatanulmányait.[58] Mindent egybevéve tehát úgy tűnik, hogy a Minta erős, megalapozott tudást biztosított, de nem elégítette ki kellőképpen a kivételes adottságú tanulók egyéni szükségleteit. Egy más helyen Teller úgy nyilatkozott, hogy a Mintában játszott pingpongmeccsek bármilyen ott tanult ismeretnél jobban segítették őt későbbi életében.[59]

A Mintagimnázium évkönyvei szerint Teller elsős gimnazistaként egy negyvenöt fős osztályba járt az 1917/18-as tanévben. A tanulók között a vallási megoszlást tekintve a két legnagyobb csoport a katolikus és a zsidó volt, 18-18 fő, a tanulók 40-40 százaléka.[60] Ezek az adatok a zsidó vallású zsidó tanulók számát mutatják. Tudjuk azonban, hogy az osztályban voltak további, áttért zsidó tanulók is. Az áttértek között volt Teller egyik legjobb barátja, leendő feleségének bátyja Schütz-Harkányi Ede, aki a római katolikusok közé számított. Bár a zsidó tanulók számszerűleg kisebbségben voltak, ez nem csekély kisebbség volt, különösen nem Teller iskolai pályafutásának kezdetén. Ami a Minta diákjainak társadalmi megoszlását illeti, Teller idejében zömük a felső középosztályból származott.

A Teller iskolai éveire vonatkozó évkönyvek a tanulók kiemelkedő eredményeiről számolnak be, de csak ritkán említik Teller nevét. Neve azonban feltűnik a szorgalmas tanulók listáján, és egyike volt annak a két diáknak, akik beszédet mondtak egy, a gimnázium két korábbi igazgatójának emlékére tartott temetői megemlékezésen. Schütz-Harkányi nevével egy zeneműverseny győztesei között találkozhatunk, a művet a diákok összejövetelén mutatták be. Teller minősítése állandóan „kiváló” volt, ami ritkaságnak számított, Schütz- Harkányi pedig „jó” minősítést kapott. A nyolcéves tanulmányok végén érettségizett harmincegy tanulóból öten végeztek „kiváló” minősítéssel, beleértve Tellert és Schütz-Harkányit. Schütz-Harkányi húga, Auguszta – becenevén Mici – végül Teller szerelme, majd 1934-ben a felesége lett.

Teller emlékirataiban panaszkodik a Mintában töltött első évek alatti rossz sorsára. Annyira boldogtalan volt, hogy másik iskolába szeretett volna menni. Említi a Piarista Gimnáziumba járó Virágh Pál nevű katolikus barátját, akivel érdekes filozófiai vitákat folytatott.[61] Virágh úgy beszélt az iskolájáról, hogy az Teller számára álomnak hangzott a Mintához képest. Elhívta Tellert, csatlakozzon hozzájuk az iskola cserkészei által szervezett kirándulásokon. Emlékiratai szerint[62] Teller meggyőzte szüleit, próbálják meg átíratni a piaristákhoz, de „Pál katolikus volt, én nem. Nem vettek föl.” A Virághra vonatkozó adatok megtalálhatók a Piarista Gimnázium irattárában. Két évvel volt idősebb Tellernél, a Tellerék melletti házban laktak, s az ő édesapja is ügyvéd volt.

A piaristák toleranciájukról voltak ismertek, amivel Teller elbeszélése nem volt összhangban. Áttanulmányoztam a piaristák levéltárának Teller nyolc középiskolai évére vonatkozó anyagát. A levéltárban minden fontos és nem fontos papírt aggályos pontossággal naplóztak, de nyomát sem leltem a Tellerékkel való esetleges levelezésnek. Ugyancsak érdekes volt a rejtvény másik oldalát is megvizsgálni: vajon fogadtak-e a piaristák zsidó tanulókat, vagy sem – ezen nemcsak áttért, hanem zsidó vallású diákokat is értve. A tapasztalatok e téren is pozitívak, mivel a Piarista Gimnáziumnak voltak zsidó vallású diákjai is az egész időszak alatt, amíg Teller középiskolába járt. Úgy tűnik, a piaristákhoz való átiratkozásra vonatkozó próbálkozás inkább gondolatkísérlet volt Teller részéről, semmint valóságos cselekedet.

Mellékesen, Teller volt az egyetlen az öt marslakó közül, aki sohasem tért ki, bár ezt sokan tekintették az emigrálás mellett egy másik lehetséges reagálásnak az egyre erősödő magyarországi antiszemitizmusra. A kitérés 1919–1920-ban sokkal gyakoribb volt a magyarországi zsidó népesség körében, mint az első világháború előtt, s erre minden oka megvolt. A problémák egyre súlyosabbak lettek.

A gimnáziumi évek nem hagytak kellemes nyomokat Teller emlékezetében, s ellenérzését a későbbi évtizedek sem oldották. Amikor 1949 táján meg akarta magyarázni egy bizonyos dologtól való félelmét, visszament abba az időbe, amikor az érettségi vizsgájára készült a Mintában folytatott tanulmányainak végén. „Meg voltam róla győződve, hogy minden bűnöm és hibám napvilágra kerül majd ezen a napon.”[63]

A felsőfokú tanulmányok kezdete

Teller apja azt tanította a fiának, hogy zsidóként a puszta lépéstartáshoz is ki kell tűnnie; hogy egy napon talán majd emigrálnia kell egy olyan országba, ahol a körülmények előnyösebbek a kisebbségek számára; s hogy nemzetközileg is elismert foglalkozásra kell szert tennie. Az emigrációt a Tellerhez hasonló helyzetű fiatalemberek esetében nemcsak az antiszemitizmus kényszerítette ki, hanem a hazai lehetőségek hiánya is. Általában Németországba mentek, amelynek gazdaságát ugyancsak megviselte az elvesztett háború, de ebben az időben a weimari köztársaságban virágzott a demokrácia. Sokan követték ezt az utat, és úti céljaik között más nyugat-európai országok is szerepeltek. (Későbbi nevelőapám is köztük volt.)[64]

Bár Teller Miksa azt akarta, hogy fia külföldön tanuljon, felesége más véleményen volt. Aggódott fiuk egészségi állapota miatt, és el sem tudta képzelni, hogy Teller bárhol máshol biztonságban lehet, mint az ő közelében. Kompromisszumot kötöttek, melynek értelmében Teller tizennyolc éves koráig a családdal marad. Ezután oda mehet, ahová apja irányítja. Tizenhét éves korában, 1925-ben fejezte be középiskolai tanulmányait a szokásos tizennyolccal szemben. Csekély számú pozitív tapasztalata közül néhány az ebben az időben folytatott korrepetáló tevékenységéből származott, s ekkor jutott arra a megállapításra, hogy az összes foglalkozás között a tanári a legjobb.

Teller ugyan emlékirataiban azt a benyomást kelti, hogy apjával való kapcsolata nem volt túlságosan bensőséges, Teller Miksa cselekedetein keresztül gondos apaként jelenik meg. Amikor Teller tízéves volt, apja, ismervén fia számok iránti vonzódását, elvitte Klug Lipóthoz, az ábrázoló geometria nyugalmazott budapesti professzorához.[65] Klug professzor volt az egyetlen felnőtt azok közül, akikkel Teller gyermekkorában találkozott, aki nyilvánvalóan élvezte, amit csinált. A tanári pálya azonban nem volt gyakorlatias cél Teller számára az 1920-as évek Magyarországán. Már gimnazistaként tudta, hogy nem Budapest lesz pályájának és jövendő életének színhelye. Az évek múltával „az antiszemitizmus, ha csak lehet, még fokozódott”.[66]

Középiskolás évei során Teller számára a legnagyobb örömet „három budapesti zsidó fiatalemberrel”, Wigner Jenővel, Neumann Jánossal és Szilárd Leóval való találkozás jelentette.[67] Öt-tíz évvel voltak idősebbek nála, és fizikát tanultak Németországban. Teller a nyári szünetekben találkozott velük, és példaképnek tekintette őket. Tellernek kétségei voltak önmagát illetően, amelyek csak akkor csillapultak, amikor 1925-ben az országos tanulmányi versenyen két másik diákkal megosztva első díjat nyert matematikából, fizikából pedig egyedül szerezte meg az első helyet.

A matematikai díj három nyertese Fuchs Rudolf, Teller Ede és Tisza László volt. Viszonylag kevesen versenyeztek, mindössze huszonnyolcan, mivel ez idő tájt csak azok vehettek részt ezen a versenyen, akik már befejezték középiskolai tanulmányaikat.[68] Tisza végül az Egyesült Államokban kötött ki, csakúgy, mint Teller, bár sokkal kalandosabb úton jutott oda. Fuchs Magyarországon maradt, munkaszolgálatosként ölték meg 1944-ben. A fizikaversenyen 15 tanuló vetélkedett; Fuchs és Teller megoldotta mind a három problémát, de a bizottság a megoldások átvizsgálása után úgy döntött, hogy Teller kapja az első, Fuchs pedig a második díjat.[69]

Édesanyja aggodalmai miatt úgy határoztak, hogy Teller a budapesti Műegyetemen kezdje meg a tanulmányait. Arról már korábban döntöttek, mit is tanuljon. Teller a matematikára szavazott volna, ám ez gyakorlati szempontból épp oly kevéssé tűnt hasznosnak, mint abban az időben a fizika. Néhány évvel előbb Szilárd, aki a fizika iránt érdeklődött, ezt a következtetést vonta le: „a fizikában Magyarországon nem volt karrierlehetőség.”[70] Fizikusnak lenni más országokban sem volt szokványos foglalkozás a 20. század első évtizedeiben. A későbbi Nobel-díjas amerikai fizikus, Charles Townes, a lézer későbbi társfeltalálója, nem tudta, hogy a fizika foglalkozás is lehet, amikor az 1930-as években kiválasztotta tanulmányainak irányát.[71] Teller végül a vegyészmérnöki karra iratkozott be, ami megfelelő kompromisszum volt számára, éppúgy, mint korábban a többiek, Wigner Jenő és Neumann János számára is, akik szintén vegyészmérnökként indultak.

Tellernek nem kellett aggódnia a numerus clausus korlátozásai miatt. Az országos matematikai és fizikai versenyeken elért eredményei biztosították egyetemi felvételét. A zsidó hallgatókat azonban rendszeresen megverték a Műegyetem bejáratánál. Ez már 1919-ben elkezdődött, s ezért nem tudott Szilárd Leó és öccse bejutni az egyetemre, amikor a háború és a forradalmak után folytatni akarták tanulmányaikat. Szilárd azt gondolta, ha majd a radikális diákoknak felmutatják igazolásaikat a kitérésükről, azok majd békén hagyják őket, de tévedett. Ezekről a verésekről Tisza Lászlótól is értesülünk. Az 1920-as évek közepén bekövetkező átmeneti enyhülés azonban hatással volt a radikális hallgatók hozzáállására is, és a verések néhány évre abbamaradtak. Tisza és persze Teller szerencséjére ez egybeesett műegyetemi tanulmányaik idejével.[72]

A Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem levéltárának iratai szerint Teller 1925 szeptemberében kezdte meg tanulmányait az akkori nevén Magyar Királyi József Műegyetem vegyészmérnöki karán.[73] Az iratok annak rendje és módja szerint rögzítik, hogy Teller 1908-ban született, és zsidó vallású. Tisza László is ugyanabban az évben volt elsőéves, mint Teller. Akkor barátkoztak össze, amikor az országos tanulmányi verseny győzteseiként találkoztak.

Teller Ede budapesti műegyetemi leckekönyvének bejegyzései (a Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem levéltárának szívességéből)

A leckekönyv szerint Teller a vegyészmérnökök szokásos tantárgyai mellett a relativitáselmélettel és a vektoranalízissel kapcsolatos tárgyakat is felvett. Már a mintabeli évek alatt érdeklődött a relativitáselmélet iránt, s beszerzett egy róla szóló könyvet is. Mivel nem értette az elméletet, fizikatanárához fordult. A tanár ismert volt arról, hogy a tanítás mellett önálló kutatómunkát is végez, de ez kísérleti fizikai természetű volt. Nem tudta vagy nem akarta elmagyarázni Tellernek, amit az kérdezett tőle. Ehelyett „kölcsönvette” a könyvet, s csak az érettségi után adta vissza.[74]

Teller két héttel tizennyolcadik születésnapja előtt hagyta el Magyarországot, és Németországba távozott. A levéltári iratok szerint azonban hivatalosan nem hagyta el a Műegyetem kötelékét egészen 1928. november 2-ig. Ettől kezdve csupán a szünidők alatti látogatásai jelentették Teller kapcsolatát Magyarországgal. Azt, hogy bizonyos kapcsolatot fenntartott a Műegyetemmel, az is jelzi, hogy amikor a későbbi Nobel-díjas amerikai Robert S. Mulliken és felesége 1928-ban vagy egy kicsit később Budapestre látogattak, Pogány Béla műegyetemi professzorral együtt Teller volt a házigazdájuk. Mulliken és Teller majd professzorként fognak újra találkozni a Chicagói Egyetemen a háború után. T. Yushio Fujioka japán fizikus volt Budapest másik olyan vendége, akit Teller házigazdaként fogadott. Amikor majd harminc évvel később Teller anyja és nővére Bécsbe érkeztek, miután végül engedélyt kaptak Magyarország elhagyására, Fujioka – aki ekkor a Nemzetközi Atomenergia Ügynökségnél dolgozott – találkozott velük, és segítette őket útjukon Amerikába.

Semmi szokatlan nem volt abban, hogy azok a magyar fiatalemberek, akik diplomás szakemberré akartak válni, tanulmányaik kiteljesítése céljából Németországba mentek. Csak az volt új dolog, hogy az 1920-as években sokakat a körülmények kényszerítettek erre, és hogy ez az út legtöbbször egyirányú volt. A „boldog békeidőkben” is Németország és a német kultúra vonzotta Magyarországon a törekvő fiatalokat, különösen igaz ez a zsidó fiatalokra. Kármán Tódor élete is párhuzamosan futott a többi marslakóéval, egy generációval Teller előtt. A Minta diákjai komoly képzést kaptak német irodalomból, és járatosak voltak a német klasszikusokban, amit Teller anyja bőségesen kiegészített.

Németország és a német kultúra s még általánosabban a Nyugat és a nyugati kultúra vonzása nem csak a magyarokra hatott. Általános volt a keletről nyugatra irányuló migráció, ami csak erősödött a totalitárius és félfasiszta rendszerek feltűnésével. Az első emigráció Teller számára nem okozott különösebben nagy megpróbáltatást, mivel meglehetősen otthon érezte magát a német kultúrában és nyelvben, s mivel a német és a magyar oktatási rendszer kompatibilis volt egymással (napjainkban ez a kompatibilitás éled újjá az Európai Unióban). Azt is érdemes figyelembe vennünk, hogy amikorra Teller elindult emigrációjába Magyarországról Németországba, már megtapasztalta azt, amit belső emigrációnak nevezhetünk: a zsidó családok életét, amellyel gyermekeiket új körülményekre készítették fel azért, hogy elfogadják őket új környezetükben.

Annak ellenére, hogy a hivatalos Magyarország zsidóellenes intézkedéseket hozott, és tevékeny bűnrészese volt az 1944–1945-ös genocídiumnak, a zsidó magyarok hazájuk iránt érzett lojalitása csorbítatlan maradt, és ez a lojalitás a Magyarországról eltávozott vagy éppen elüldözött zsidók részéről is lépten-nyomon megnyilvánult. Teller magyar patriotizmusa is kiváló példa erre. Sosem azonosította Magyarországot annak fasiszta vagy kommunista rendszerével. Az is igaz, hogy utolsó éveiben fenntartás nélküli csodálat vette körül Magyarországon, amiben ilyen mértékben az Egyesült Államokban sosem volt része. Az 1989–1990-es politikai változások után különleges elbánásban részesült a magyar hatóságok részéről, tekintet nélkül politikai beállítottságukra. Az is igaz, hogy amikor több mint fél évszázad után hazatért, egyetlen barátját sem találta életben; legtöbbjük német koncentrációs táborokban pusztult el, vagy a magyar nyilasok ölték meg őket Budapesten.

A család sorsa

Bár Teller 1936-tól távol volt Magyarországtól, szülei, nővére és annak családja átélték a következő két évtized megpróbáltatásait. Emmának és Kirz Andrásnak egy fia volt, János. Teller szülei, Emma és János Budapesten élték túl a zsidóellenes törvények időszakát és a háborút. A szenvedések és zaklatások egy apró, de fájdalmas epizódja volt, amikor Miksát – az összes zsidó ügyvéddel együtt – 1944-ben törölték a Magyar Ügyvédi Kamara tagjainak sorából.[75] Miksának az 1945-ös felszabadulás fölötti lelkesedését csökkentette a szovjet uralom alatti jövőtől való félelem. 1950-ben halt meg, és a magyar hatóságok a család többi tagját 1951-ben kitelepítették budapesti otthonukból, állítólagos „kapitalista” múltjuk miatt. A családjával való magyarországi bánásmód nyilván befolyásolta Tellernek a kommunistákról alkotott képét.

Az irodalomban téves vélekedés található arról, hogy a magyar hatóságok a kitelepítéssel megvárták Teller Miksa halálát, mondván, tekintettel voltak szakmai tekintélyére és magas kapcsolataira.[76] A hatóságok azonban ebben az esetben sem voltak ennyire kifinomultak, és a Teller család kitelepítése egy nagyobb művelet része volt. Ennek indoklása az „ellenséges kapitalista elemeknek” Budapestről és a nagyobb városokból történő eltávolítása volt, amivel szándékosan félelmet keltettek a lakosság többi részében. Ezen túlmenően az ekként kiürített lakásokat ki lehetett utalni az új elit tagjainak. Ez mindenesetre egyszerűbb volt, mint felépíteni a szükséges új lakásokat.[77]

A háború alatt és után Miksa kapcsolatrendszere már nem működött, és családja sem állt semmiféle védelem alatt; mindaz, amiért egész életében dolgozott, semmivé vált. Hetvenes éveiben is folytatta ügyvédi praxisát, s egészen halálának hónapjáig dolgozott. A kommunista rendszerben foglalkozása elvesztette a megbecsültségét, nem is beszélve a jövedelmezőségéről. Életének nagyon fájdalmas szakasza volt ez, de ennek ellenére Miksa megmaradt annak a kedves és melegszívű férfinak, aki nagy sétákat tett unokájával a budai hegyekben.[78] Az is lehet, hogy időskorára megváltozott, mivel Teller emlékiratai azt a benyomást keltik, hogy fiához nem állt túlságosan közel. De az is lehetséges, hogy Teller nem érzékelte a maga teljességében apja féltő gondosságát. Apja talán hideg és távolságtartó módon érintkezett vele, ám odafigyelt arra, hogy fiának életkörülményei minél jobbak legyenek. Miksa bőséges bizonyítékát adta ennek cselekedeteivel, ha nem is közvetlen személyes érintkezéseik során.

A Teller családot egy vezetékes víz nélküli parasztházba telepítették ki egy kis faluba, a kelet-magyarországi Tállyára, az ország egyik legelmaradottabb vidékére. A faluban nem volt megfelelő iskola János számára, s tanulmányait csak azért tudta folytatni, mert egy barátja az osztályából heti beszámolókat küldött neki a tananyagról.[79] János a titkosrendőrség dokumentumai szerint jó tanuló volt, s különösen a matematikában tűnt ki. Amikor engedélyt kért, hogy levizsgázhasson vagy legalább ipari tanulóként szakmát tanulhasson, elutasították.[80]

A Teller család megtudta, hogy kitelepítésük közvetlen indoka Miksa állítólagos igazgatótanácsi tagsága volt a Hungária Gumigyárban, holott valójában csak a cég jogi képviseletét látta el. A család fellebbezett a kitelepítés ellen, és engedélyért folyamodott, hogy tegyék lehetővé visszatérésüket Budapestre vagy legalább átköltözésüket egy közeli városba, ahol Emma állást találhatott volna, János pedig folytathatta volna tanulmányait. Valamikor 1952 januárjában Emma és János kérvényt terjesztettek elő Izraelbe való kivándorlásuk engedélyezéséért.

Erre az időre a Teller család ügye további jelentőséget nyert, ugyanis valamikor 1951 közepén az Államvédelmi Hatóság (ÁVH) széles körű vizsgálattal igyekezett mindent kideríteni Tellerről.[81] A „Kárász” fedőnevet kapta, és néha egy másikat is: „Kerekes József”. Teller „célszemély” volt, s ők is fedőnevet kaptak, nemcsak a titkosügynökök. A hosszú távú terv az volt, hogy kapcsolatba lépnek vele, és így vagy úgy beszervezik. Az ÁVH illetékesei ekkor azt fontolgatták, hogy a Teller családot elengedik a kitelepítésből, de nem tudták, hogyan lehet ezt úgy megtenni, hogy ez a lépés ne legyen túlságosan feltűnő. Azon is tanakodtak, vajon az elengedés előtt vagy után megkíséreljék-e Emma beszervezését. Tervezték, hogy felhasználják, de még nem tudták, hogy erre miképpen fog sor kerülni. Egy másik megfontolás Teller anyjának egészségére vonatkozott. A hatóságok aggódtak, hogy Teller anyja meghalhat a kitelepítésben, ami megnehezítette volna Tellerrel kapcsolatos céljaik elérését.[82]

Nyilvánvaló volt, hogy a hatóságoknak tudomásukra jutott, hogy Teller magas szinten elismert és fontos tudós, aki részt vett az atombomba kifejlesztésében. Érdeklődésük arra irányult, hogy kiderítsék, vajon „fel tudnák-e használni tudományos hírszerzésre”, nyilvánvalóan a szovjet tömb számára.[83] Először is összegyűjtöttek minden információt Tellerről, családjáról és barátairól.[84] Egyre szélesedő hálózat jött létre azokból az egyénekből, akiket az ÁVH érdemesnek látott bevonni a vizsgálatba. Az évek során érdeklődésük kiterjedt a közeli és távolabbi rokonokra, Teller iskolai osztálytársaira, lipcsei hallgatótársaira, azokra a külkereskedelmi dolgozókra, akik Kirz Emma nyelvtanfolyamait látogatták, és így tovább. Ügynököket küldtek a kelet-németországi Lipcsébe, hogy megvizsgálják Teller tevékenységét doktori tanulmányai alatt. Aprólékos felderítő tevékenységük az 1950-es évek közepéig tartott. Végül is egy részletes, és sok szempontból reális összeállítást sikerült egybegyűjteniük Teller hátteréről és egyéniségéről.

Kezdetben azonban csak kevés és hiányos információ állt rendelkezésre Tellerről és nézeteiről, és ezekben ismételten a „baloldali”, „haladó” és „demokratikusan gondolkodó” jelzőkkel írják le, mintegy sugallva, hogy elvárható tőle az ÁVH-val való együttműködés. Tudni vélték továbbá, hogy Teller azt üzente apjának: „hogy tudós lelkiismeretének, baloldali gondolkodásának úgy tesz eleget, hogy már nem az atomfegyverek kifejlesztésén dolgozik, hanem az ellenük való védekezés vonalán helyezkedett el, és már ért is el eredményeket.”[85] Ez csak fokozta a magyar biztonsági szervek étvágyát abbeli igyekezetükben, hogy elnyerjék a család bizalmát, és még többet megtudjanak Tellerről.

Végül 1952. november 9-én határoztak a Teller család kitelepítésének megszüntetéséről. Az időpontnak jelentősége van, mivel a kitelepítettek zömét csak Sztálin 1953 márciusában bekövetkezett halála után engedték el. Miután a hatóságok döntöttek Tellerék elengedéséről, a lehető legnagyobb gyorsasággal akartak cselekedni. A tállyai megpróbáltatások 1952 decemberében értek véget a család számára. Emma ügynöki beszervezése azonban nehéznek tűnt, mivel láthatóan nem bízott a hatóságokban. Arról sem szólt, hogy a háború utáni években az USA budapesti nagykövetségének alkalmazásában állt, sem pedig arról a tényről, hogy öccse külföldön él. Ez alatt folytatódott az információk gyűjtése a családról, és felfedezték, hogy Teller és budapesti családja a kapcsolatot korábbi nevelőnőjükön keresztül tartja. Azt is megtudták, hogy a volt nevelőnő Illinois államban él Mrs. Jacob Schutz néven. Ezt nem volt könnyű kideríteni, mert Mrs. Schutz Teller leveleit nem közvetlenül a Teller családnak küldte, hanem egy másik budapesti címre. Ügynököket küldtek Chicagóba, hogy információkat gyűjtsenek a volt nevelőnőről.

Kitelepítésük befejeztével Tellerék visszatértek Budapestre. Mivel elvesztett lakásukat nem kapták vissza, egy társbérleti szobába zsúfolódtak be. Újabb nehézségek következtek. Emma az ÁVH célpontjává vált: a hatóság egyik leghírhedtebb figurája, Farkas Vladimir is részt vett annak a stratégiának a megtervezésében, amelynek alapján foglalkoztak vele, és rajta keresztül „Kárásszal”, azaz Teller Edével.

Az ÁVH végül sikerként könyvelte el, hogy beszervezték Emmát. Ez 1953. május 13-án történt, de a jelentés nem hangzott ígéretesen a hatóságok szempontjából.[86] Emma beleegyezését „nyomásgyakorlással” érték el. Napokig ismételt kihallgatásnak vetették alá; a kihallgatást végzők eredeti szándéka, hogy kedvezményekkel vegyék rá, hogy az ÁVH ügynöke legyen, kudarcot vallott. Végül az őrök durvasága hatott. Emma a „Zsoldos Mária” fedőnevet kapta. Az ügynöki munkájáról szóló jelentésekben panaszok olvashatók arról, hogy nem szolgál használható információkkal.[87] Ezeket a jelentéseket olvasva felmerül a kérdés, ki használt kit, mivel Emma ismételten tartótisztjeivel szereztetett be nehezen hozzáférhető gyógyszereket beteg édesanyja számára.

Ebben az időben a Tellerről szóló jelentések alapossá és informatívvá válnak, kérdéses azonban, vajon származott-e belőlük bármifajta haszon az ÁVH számára. Számos információ található a jelentésekben az Oppenheimer-meghallgatásról, benne Teller tanúvallomásának teljes magyar fordításával. A hozzáfűzött kommentár szerint Teller (a dokumentumban: „Kárász”) „agyafúrt” vallomásában világosan kifejtette véleményét, mely szerint Oppenheimer nem való az atomenergia felhasználásával foglalkozó szervezetek vezetői állásába, amiből az ÁVH-s tisztek arra következtettek, hogy „Kárász” igyekezett kiszorítani „riválisát” az atomenergia kutatásából, hogy ő maga foglalhassa el a vezető helyet az amerikai tudományos világban. A jelentés szerint „Kárász” vallomása során igyekezett azt a látszatot kelteni, hogy nem akarja egyik tudóstársát sem „befeketíteni”, lehetetlenné tenni a (kapitalista) világ közvéleménye előtt, nehogy őt magát érje ezért a cselekedetéért az intellektuális becstelenség vádja. A vallomás anyagaiból kidomborodik a kapitalista tudomány üzleti jellege, ahol egy tudós képes a felettesét megrágalmazni, hűtlenséggel, megbízhatatlansággal vádolni csak azért, hogy ő kerülhessen a helyére, a magasabb pozícióba.[88] Ebben a jelentésben az ÁVH azt a véleményt alakította ki, hogy Teller elkötelezett harcos az Egyesült Államok oldalán, aki nem akarja engedni, hogy a Szovjetunió megelőzze Amerikát a fegyverkezési versenyben.

Ettől függetlenül nem tettek le arról, hogy Emmát ügynökként használják fel, és új akciótervet dolgoztak ki. Ez tartalmazta Emma „kiházasítását”, majd azt, hogy hagyják, hogy leendő férjével – aki nyilvánvalóan titkos ügynök lett volna – elhagyja az országot. A terv szerint Emmát arra akarták használni, hogy testvérét rávegye, térjen vissza Magyarországra, és békés célokért dolgozzon – ami nyilvánvaló eufemizmus. Mindössze két hónapos határidőt tűztek ki arra, hogy férjet találjanak neki, és úgy tűnt, akadhat egy jelölt erre a célra.[89] A felülvizsgáló tiszt azonban ráírta erre a jelentésre, hogy a határidőt nem tartja reálisnak.

Ma már tudjuk, hogy az ÁVH nem aratott sikert a „kiházasítással”. Az ÁVH azért is egyre csalódottabb lett, mivel Emma egyáltalán nem működött együtt velük, s nem szolgáltatott használható információkat számukra. Sajnos az ÁVH archívumában nem található több dokumentum arról, hogyan „kezelték” Telleréket 1956 tavasza és Magyarországról való végleges távozásuk között. Biztos, hogy voltak további dokumentumok is, de ezek vagy eltűntek, vagy megsemmisítették őket. Azt tudjuk, hogy Kirz János az 56-os forradalom után elhagyta Magyarországot, eljutott nagybátyja családjához a kaliforniai Berkeley-be, ott fizikát tanult a Kaliforniai Egyetemen, s végül a New York-i Állami Egyetem professzora lett Stony Brookban. Mint alább látni fogjuk, 1959 elején Teller anyjának és nővérének sikerült legálisan elhagyniuk Magyarországot.

Itt érdemes megjegyezni, hogy Teller ügyeinek vizsgálata túlterjedt Magyarországon. Romániát is bevonták, legalábbis ami Teller lugosi múltjának feltárását illeti, valamint Kelet-Németországot is Teller lipcsei éveire vonatkozóan. Különösnek tűnik, hogy a levéltári anyagokban nyomát sem találni közvetlen szovjet részvételnek, különös tekintettel a nukleáris fegyverkezési program jelentőségére, amelyben Teller kulcsszerepet játszott. A szigorúan titkos dokumentumok némelyikén azonban található egy rejtélyes mondat „le kell adni Elvtársnak fordításra” (aláírás: Vári [Belügyminisztérium II/1. alosztály]).[90] Figyelemre méltó, hogy az Elvtárs szót nagybetűvel írták, de előtte nincs vezetéknév, de csak még névelő sem: valószínűleg magas rangú, de titkos személyre utal; a másik furcsaság, hogy a nyelv sincs megjelölve, amelyre a dokumentumot le kell fordítani. Csak feltételezhetjük, de azért ez nagyon valószínű, hogy a szóban forgó nyelv az orosz volt. Magyarország nem volt közvetlenül érdekelt a nukleáris fegyverek terén, és a magyar titkosszolgálat „Teller művelete” nem lett volna szovjet részvétel nélkül végrehajtható, s azt a szovjet érdekek irányíthatták.

Teller több kísérletet is tett arra, hogy családját kihozza Magyarországról. Három példát szeretnék felhozni. Írásbeli nyilatkozatot küldött, amelyben igazolta, hogy kiutazásuk esetén gondoskodni fog nővéréről és unokaöccséről.[91] Akkor még, az 1940-es évek végén, Teller apja és anyja inkább Budapesten maradtak volna. Teller apjának 1950-ben bekövetkezett halála után a helyzet megváltozott, ettől kezdve már anyja is menni akart. Lewis Strauss, az Atomenergia Bizottság elnöke, 1956 tavaszán tájékoztatta Tellert egy beszélgetésről, amelyet a CIA igazgatója, Allen Dulles és Robert D. Murphy miniszterhelyettes folytattak Teller érdekében. Az említett tisztségviselők azt fontolgatták, hogy nyílt kérést intéznek a budapesti szovjet hatóságokhoz, hogy engedélyezzék Tellerék távozását.[92] Végül semmi sem történt. Ugyanennek az évnek az őszén Teller levelet írt a Nobel-díjas, magyar-svéd Hevesy Györgynek Stockholmba, amelyben családjának svédországi emigrációját fontolgatta, s ehhez kérte Hevesy támogatását. Teller anyja ekkorra már megkapta az izraeli kivándorlási engedélyt, de nem akart lánya és unokája nélkül távozni.[93]

Szilárd Leó régóta szerette volna, hogy Teller ellátogasson a Szovjetunióba. Erről többször is beszélgetett Tellerrel, aki 1958 tavaszán, washingtoni találkozásuk alkalmával elmondta Szilárdnak, hogy családtagjai még mindig Magyarországon élnek, s ezért ő zsarolható lehet. Még Micinek sem engedte meg, hogy Bécsbe látogasson, mivel attól félt, hogy esetleg rossz vonatra száll, s a végén még Magyarországon köt ki, ahol elfoghatják, és ott tarthatják.[94] Szilárd azt mondta Tellernek, megpróbál valamit tenni az anyjáért és a nővéréért, de Teller korábbi kísérleteinek kudarca miatt szkeptikus volt.

A következő Pugwash-konferencián, 1958 augusztusában az ausztriai Kitzbühelben Szilárd felvetette a témát a szovjet delegáció egyik tagjának. Szilárd döntő szerepet játszott a Pugwash-mozgalom életre hívásában, ami fórumot nyújtott arra, hogy nyugati és keleti értelmiségiek találkozzanak, és megvitassák a békés egymás mellett élés kérdéseit. Nem volt titok, hogy míg nyugatról független résztvevők érkeztek, addig a keletiek szigorú állami ellenőrzés alatt álltak. Szilárd számára ez kapóra jött, hogy megpróbáljon segíteni Tellernek, hiszen joggal várhatta, hogy a keleti delegációk közel állnak a kormányukhoz.[95] A szovjet delegátus beszélt Jánossy Lajossal, a magyar delegáció jól ismert fizikus tagjával. Ebben az időben Jánossy a Magyar Tudományos Akadémia egyik vezető tisztségviselője volt, és éppen abban az évben lett tagja a Magyar Szocialista Munkáspárt Központi Bizottságának is. Jánossy megkereste Szilárdot, és Szilárd még a konferenciáról felhívta Tellert, hogy adatokat kérjen anyjáról és nővéréről. A konferenciát követően Szilárd hamarosan üzenetet kapott Jánossytól, aki egy 1958 karácsonyán írott levélben tudatta a jó hírt, hogy Teller anyja és nővére engedélyt kapott Magyarország elhagyására.[96] 1959 elején érkeztek meg Kaliforniába Teller legnagyobb megkönnyebbülésére.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.