VIDA GÁBOR

A KÉTELY MEG A HIÁBA

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Vida Gábor, 2012

ISBN 978-963-14-3029-5

eKönyv Magyarország Kft.

ekonyv.hu

MINT AKINEK HEDWIG…

Azért adtam neki a Hedwig nevet, mert olyan a nézése, valahányszor felbukkan a súlyos ajtó vastag üveglapja mögött, és összevillan a tekintetünk, ahogy régi ismerősök tudnak összenézni csak, mert félúton kell találkoznia a pillantásnak, mintha titkos egyezség szabályozná az időzítést, pedig csak a ritmust kell érezni, hogy: most! Hátralép ilyenkor, haloványan elmosolyodik, mint amikor először írtam fel tükörírással az üvegre lehelt párába a nevét, és titkon azt szerettem volna, ha rábólint azzal a rövid, csak általam észlelhető fejmozdulattal, amely után mindig olyan talányosan néz rám, és a nagyon hosszú fekete szempillái úgy csillognak, mint az én szemem. Néha úgy tűnik, mintha kezdettől velem volna, és nem csak egy félig hallott, félig sem értett elbeszélésből lépne elő, amikor abban a bizonyos lelkiállapotban vagyok, mert nekem éppen hedwig, dupla vével és tükörírással egy vékony, átlátszó hártyapapíron, amelyet úgy emel fel dühtől remegő kézzel egy nő, akit legjobban szeretek, mintha bizonyítékát lelte volna, hogy megcsalom, hiába szólnék, hogy fordítsa meg a lapot, hiába mesélném el a történetet, hisz én sem értem. Elnézek hát segélykérőn az ajtó felé, kilátok az ablakon a három emeletnyi semmibe, jól elfér benne az ég meg a város együtt, nyitva van az ajtó, nincs Hedwig, a neve most egy papírlapon repül, akár ha varázsszőnyegen, és kellemetlen zizzenéssel ér padlót. Mikor utána hajlok, a nő, akit addig a legjobban szerettem, bár ezt a történetet sosem tudtam neki elmesélni, a nő, aki éppen elhagy, és talán igaza van, de ugyan mire megy az igazával, de azért elhagy, indulatosan, gyűlölettel még utoljára berántja maga után a lakás bejárati ajtaját, az ettől támadt erős léghuzat arrébb libbenti a lapot, hiába hajolok érte, a görnyedt testtartásból látom gyorsulni a szoba üvegajtaját is, ahogy meglódítja a huzat, semmi kedvem megfogni, utánanyúlni, bár talán elérném, kíváncsi vagyok inkább, hogyan fröccsen szét a vastag üveglap, olyan lesz-e, mint egy levegőbe loccsantott vödör víz, amelyen átsüt a nap, vagy havazásra fog emlékeztetni utólag, amelyet gyorsan elsodor egy kósza förgeteg – az is hülye volt, aki ebbe a fölösleges ajtóba ilyen vastag üveget vágott…

Aztán nem történt semmi, alig hallhatóan csukódott be az ajtó, mintha az utolsó centiméteren lelassították volna a mozgását, még csak nem is rezdült az üvegtábla, és nem kattant a zár nyelve. Egész megnyugodva emeltem fel a papírlapot, mert ott állt Hedwig az ajtó mögött, mutatóujját az üvegen tartotta, majd a leheletfoltba írni kezdett a körmével, egészen ismeretlen jelek, de nincs időm silabizálni őket, mert a konyhában hatalmas csörömpöléssel megy szét valami kerámia, mintha bedobták volna az ablakon, vagy a huzat miatt libbenő függöny söpört volna le valamit az asztalról. Sosem láttam addig azt a nagyméretű bögrét, amelynek apró, már-már szabályos cserepei beborították a konyha kövezetét, nem hittem volna, hogy ilyen sok darabba törhet egy csupor, talán egy nipp, ha nagyon magasról ejtik le, vagy erősen vágják földhöz, de az asztalról vagy a kredencről leesett vagy csak úgy elejtett findzsa pár nagyobb és több kis darabra megy szét, önkéntelenül is felnéztem, de ugyanolyan alacsony volt a mennyezet, mint eddig, ha felugrom, el is érem könnyedén.

Félúton találkozott a pillantásunk, és bólintott, pontosan az a fejmozdulat volt, amelyet akkor szerettem volna tőle, mikor a nevét először írtam fel az üvegre, és mivel a vékony párafolt hamar eltűnt, hosszas gyakorlás után megtanultam leírni a nevét, bármely hivatalos okmányra odahamisíthattam volna, és nincs az az írásszakértő, aki leleplezne, de ez csak annyit jelent, hogy tudom, mikor nézzek az üveglapra, és találkozni fog a pillantásunk: elmesélheted a történeteimet, suttogja, és a vékony párafoltba karcolja a jeleket, amelyek el is tűnnek gyorsan, de ő egyenletesen fújja ki a levegőt, siklik a körme sebesen, mintha a jelek törvényszerű eltűnése üldözné, és még nem akarná utolérni, pedig úgyis az lesz a vége.

Nem volt már kamasz és még nő sem egészen, amikor összetörte azt a porcelánbögrét, amelyet gyermekkorában a legjobban szeretett, állítólag a dédnagypapa hozta a világ végéről, és hosszú évekig ez volt az egyetlen edény, amelyből hajlandó volt enni, tejet, levest, főzeléket, sült krumplit, mindent, és úgy kellett az egész családnak vigyázni a kékes fehér, máskor zöldes szürke bögrére, mintha e nélkül Hedwig biztosan éhen veszne, Isten a megmondhatója, mi lett volna, ha a dédnagypapa nem hozza el Hátsó-Indiából ezt a közönséges csuprot. Nincs is mit mondani róla, csak hogy egy rossz hangulatú, vigasztalan estén, amikor úgy érzi, végérvényesen elmúlt a gyerekkor, ahogy minden elmúlik, és még mindig nem igazi nő, mert nem így képzelte az egészet, valahogy semmi nem igazi még és már, kötekedni meg veszekedni van kedve leginkább, nincs viszont senki otthon, üres meg csendes az egész ház, de a bögre és a hozzátartozó mondat, amit Anyu már ezerszer, nem is tudom, hogy nőttél volna fel e nélkül, hát másból utáltam volna a főztödet, suttogja Hedwig, és felkapja vadvirágostól a csuprot az asztalról, és neki a falnak teljes erőből. Hogy ilyen sok apró darabra törik, azt nem gondolta volna, pedig hány zuhanást meg elejtést kibírt már épen, egy idő után mindenki azt hitte, hogy törhetetlen, az is volt eddig a pillanatig. A virágok alatt megbarnult, büdös és nyúlós víz foltja sosem fog lejönni a falról, majd a következő meszeléskor, de mielőtt kimondaná, amit akart, eszébe jut, hogy francia filmben nem küldünk el senkit a francba, bár ez nem is francia film, hát a kurva életbe, meg ez jobban is hangzik, egész felnőttesnek tetszik, amikor összesepri a temérdek cserepet, mintha egy egész szerviz ment volna ripityára, körömnyi, már-már szabályos darabok, van ebben valami, nem lesz boldog, nem is nyugszik meg tőle az ember, de legalább csinált valamit, a kurva életbe, ismétli sokadszorra félhangosan, és most először olyan a tekintete, mint akinek hedwig.

Ne dobd ki, mondanám így utólag, de nyilván elkések vele, aztán egy órán át válogatja a szemétből a darabokat, sosem kerül elő az összes, ám ez csak sok évvel később derül ki egy fárasztó és hiábavaló költözés után, amikor a félig bútorozott lakás nappalijában egy kartondoboz aljában szürke papírtasakot talál, amelyre filctollal írta fel régen: ezt majd egyszer össze. Azonnal nekilát, mint akinek ez a legfontosabb, mindenki ordít meg toporzékol körülötte, hogy most akar éppen kirakósozni, tűnjön el azonnal, francia filmben nincs francozás, tehát a kurva élet megint, mint akinek hedwig, ő meg csak néz értetlenül, hogy mit akarnak tőle, egy kicsit el is mosolyodik, persze megyek már, mondja halkan, összeszedi a cserepeket, és lent a sáros játszótéren feltelepszik egy repedezett pingpongasztalra. Néhány nap múlva az egész lakótelep megszokja a furcsa arcú lányt, aki délutánonként a cserepeivel játszik a töredezett asztalon, érdekesen húzza maga alá a lábait, bal tenyerét az asztal lapján tartja, mintha támaszkodna, szabad keze hosszú ujjaival a halpikkelyre emlékeztető darabkákat rakosgatja, majd odaint egy gúnyosan bámészkodó kamaszt, hozzon egy doboz cigarettát, nem kell a visszajáró.

Hetek telnek el azzal, hogy megtanulja kirakni a csuprot, először gondolatban keresi meg minden egyes darab helyét, aztán leteszi az asztallap egy helyütt még zöld foltjára, mint egy kiterített, és torz földgömb palástját, amelyen semmi nem ott van, ahol a valóságban, de mindennek megvan a maga helye, csak el kell képzelni. Az első napokban arra gondol, hogy valamilyen ragasztót fog venni hamarosan, és helyreállítja a csuprot, gipsszel vagy valamilyen más anyaggal pótolja ki a hiányzó részeket, mint a múzeumban, de amint egyre könnyebben és egyre gyorsabban sikerül minden darabkát a képzelt helyére illeszteni, már nem a csupor eredeti alakja, nem is a rekonstrukció kezdi foglalkoztatni, hanem a darabkák között levő hézag, a rések, repedések szövevénye, amely aszerint változik, hogy milyen távolságra vannak a kékes meg zöldes árnyalatban játszó cserepek. És egy késő délután, amikor szinte szobormereven ül a pingpongasztalon, mellette egy konzervdobozban rengeteg csikk, a doboz mellett a visszajáró, éppen egy cigarettát szeretne meggyújtani, de elfogyott a gyufája, vagy az öngyújtó mondott éppen csütörtököt, Hedwig rájön, hogy a csupornak majdnem a fele hiányzik, mégsem hiányzik belőle semmi, leszámítva azt a pár elvesztett cserepet, amelyek azon az estén tűntek el örökre, de ezek nem számítanak, mert az a hálózat, amit a cserepek közötti rések adnak, mindig ép és egész, de mindig csak az egyik oldaláról látszik. Nem lehetsz a falnak egyszerre mind a két oldalán, fogalmazza meg élete nagy filozófiai szentenciáját, és körülnéz, hogy kitől kérhetne tüzet, de esteledik, a játszótéren nincs már senki, elindul hát a sarki kocsmába tüzet szerezni, és mire odaér, teljesen megfeledkezik a csupor darabjairól, olyan lesz, mint egy megunt játékszer, amelyet sok-sok év múlva talán majd elővesz, talán. Se kint, se bent lehetsz, kint is, bent is nem lehetsz, véglegesíti a szentenciát, és ez olyan hedwiges, biggyesztő, szomorkás, de az a kis mosoly a szája sarkában, amikor majd később odaszól nekem, hogy most elmesélhetem a történeteit, például azt, amikor otthagyták a kórházban, kékes meg zöldes csecsemő volt, és véres, mint minden újszülött, és csak úgy feküdt az asztalon, mint akiről lemondtak, ez egy nagyon ronda kép, mondaná Hedwig, de hát én vagyok, és te nem voltál ott, hogy ne legyen az a kép ilyen ronda, és akkor belehaltam abba, hogy megszülettem, és te hagytál belehalni, mondja, nincs ebben a szövegben semmi vádló vagy szemrehányó, először meghaltam, és csak azután van, hogy nem akarok enni, kicsi girhes leányka vagyok, akiből sose lesz igazi nő, vehetsz azért egy kávét, mondja, mikor elszívta a harmadik szál cigarettámat is, de mire meghozom a pulttól, már nincs sehol, elment, mondja valaki a szomszéd asztaltól, és a poharam mellett pár körömnyi porcelándarabkát találok, azt kell megértenem belőlük, hogy én vagyok a hiányzó rész a csuporból, te kint, én bent, mondaná, de akkor már elment, és nekem éppen…