KÁNTOR PÉTER

KÖZTÜNK MARADJON

Versek 2009–2012

MAGVETÕ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Kántor Péter, 2012

ISBN 978-963-14-3031-8

eKönyv Magyarország Kft.

ekonyv.hu

CSAK AMI KELL

Nem tudta pontosan, mi van a zsákban,

amit cipel. – Pakold ki, ami nem kell!

Csak legyintett; megszokta vinni már,

ami belekerült a zsákba egyszer.

Kártyák és kulcsok, cigaretta, bicska,

s tárgyak, amik többek, mint tárgyak –

egy gesztenye, egy könyv, egy füzet, egy toll,

emlék-kavics, testetlen árnyak.

És amit nem is tudna megnevezni,

ha akarná se. – Tarts meg! Vess el! –

ősszel suttognak így a levelek a fának,

mely nem bír róluk csak ködös sejtelemmel.

Azt a cipőfűzőt nem dobja ki, hogy is ne!

Vagy nem is cipőfűző, csak egy madzag,

aminek nincs se eleje, se vége,

de amíg birtokolja, addig gazdag.

Minden eshetőségre kéne az a bicska?

És az a telefon a zsák zsebében?

Csak legyintett: Ugyan! Ámbár ki tudja,

milyen hegynek fel itt a sík vidéken?

Nem tudta pontosan, mi van a zsákban,

s ha mindent kiborítana, hogy lássa egyben,

akkor se tudná. – Csak ami kell, csak azt! –

azt kipakolja majd, hogy el ne vesszen.

LAPOZGATÓ

LAPOZGATÓ

Tíz évvel a francia forradalom után

Napóleon konzul lett,

majd császár, majd száműzött,

jöttek vissza a Bourbonok,

a Gloire-ból a nagymamánál

maradt egy csorba barna váza,

rajta a csinos Bonaparte

arany vállbojtos merengő ifjú,

de a vak akarat nem nyugodott,

szabadságot! köztársaságot!

jött Ezernyolcszáznegyvennyolc,

retorziók, kiegyezések,

aztán valahogy ’beleléptünk’,

ez volt az első világháború,

széthullott mindenestül a Monarchia,

anyám bömbölt, mert elveszett

a dudlija, jött Károlyi,

jött Kun Béla, a Tanácskormány,

Trianon, Horthy a fehér lovon,

fehérterror, fekete csütörtök,

az 1929-es világválság,

kínját lengette az égig Babits Mihály,

de persze nem nyert meghallgatást,

a kevélynyergi turistaház falára

egy nap kiírták: Kutyáknak

és zsidóknak tilos a belépés,

hova a halálba? menni, menni!

meghalt hatvanmillió ember,

aztán Hitlert legyőzték, Hitler kaputt,

jöhet egy jobb kor, miért ne,

amiben nem lesz Gulág se,

egyszer a tajgáról is hazaengedik

a nép ellensége fia barátait,

kaptam kis biciklit, kanyarót,

életem egyetlenegy forradalmát

disznóbőr iskolatáskámmal

hat és fél évesen abszolváltam

ötvenhatban az első A-ban,

azóta errefelé nem folyt vér,

leszámítva a Balkánt,

csak a szovjet birodalom hullott szét,

ledarálva a nagy eszmét,

és ledőlt a berlini fal,

és felemelkedtek a sorompók,

de nem mentem világgá, látom,

rigó ücsörög az ágon,

és valaki bömböl mindig,

hol jobb, hol rosszabb dudlik.

A LÓPOKRÓC

A lópokrócot

apám vette a jegygyűrűk árából,

valahol a Teréz körúton,

amikor jött az első SAS behívó.

Az öreg szerint, akitől vette,

semmi sem melegíthet jobban

télen a mínusz húsz fokban

egy munkaszolgálatost. Mint a pille,

könnyű és vékony. Egyébként meg

azt gondolta, hogy úgyis meghal,

meleg takarója a hó lesz.

De visszajött apám a lópokróccal,

és rám maradt a szürke lópokróc,

mint a pille, könnyű és vékony,

ott hever valahol a régi dolgok közt,

ahol az a kiszolgált hátizsák is,

valamelyik szekrény alján

emlékeztet a hidegekre,

s hogy nem volt fázós, aki visszajött,

és a lópokrócot is visszahozta.

A HETVENES ÉVEK

Ha visszanézek most jövőidőből,

ahogy régi étlapra, eltűnődve közben,

hogy milyen is volt az a zónapörkölt,

ha visszanézek, hogy megköszönjem,

azt mondom, a fán verebek zsibongtak,

és biztonságban éltünk itt viszonylag,

a falaink mögött, a birtokon,

úgy látszott, mindenki szegény rokon,

hát megfértünk muszájból valahogy,

örökös kollégiumi diákok,

kik be-beszólnak a tanári karnak,

s nem hagyják abba soha a vitákat,

akár egy szertár, olyan volt a boltunk,

kicsiben öltünk, kicsiben raboltunk,

kerültük a mindent s a semmit egyként,

ha adtuk is olykor-olykor a hetykét,

ha visszanézek most, ha visszaintek,

nem hintek csókot és nem is legyintek,

szomjaztuk a szót, rángattuk a pórázt,

gyerünk, gyerünk! – intéztük ügyeinket,