PARTI NAGY LAJOS

FÜLKEFOR ÉS VIDÉKE

(magyar mesék)

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT

Budapest

© Parti Nagy Lajos, 2012

ISBN 978-963-14-3032-5

eKönyv Magyarország Kft.

Honlap: www.ekonyv.hu

1.
(GYÖNGYÖS PATA AUDIBAN)

Egyszer volt, hol nem volt, avvót, hogy útba vót neki, minek utánna Orbán Viktor főment a várba. Bécsöngetett. Schmitt Pál epp otthol vót, leckézett. Gyere, Pali Gyöngyöspatára, mondotta I. Fülkefor, béjelentkezünk alattomba a Véderő kiképzésire, nem árt a küs mozgás az áldott magyar terepen. Karikásustor, airsoft-lövészet műanyag-golóbisokval, kis éji harcászat, minden. Na, Schmitt Pál ezútta nem ellenközött, abba a hejbe bécsukta a füzetjit, bé a koronás tolltartót, oszt ment a kerál után. Vitte a tárogatót, meg a bokszkesztyűjit, mer az külön mondva lett, hogy szükséges. Út közbe fővették a Kövér Lászlót, meg a Pintér Sándort, hejszen vót még hely hátul, ne fogyjék hejába az a drága karvalybenzin. Csudák csudája, nem vót forgalom semmi, csak ilyen rendőrmotoros félék ámbojogtak tél-túl, egy tucat előttük, egy tucat megettük darualakzatba. Alig es nénózkottak párat, mán leértek. Ottan szépen csöngettek, béregisztráltak, amit követően tevékeny részt vettek a tábor marcona életibe, edzett sportolók lévén maguk es. Az esemény időtartama alatt beszédet mondott Farkas Flórián. Schmitt Pál ezenközbe béírt a vendégkönyvbe, ahogy a csillag megy az égen: „már Eleink, e legbékéseb nép is fegyvert s vitézt énekeltek, amit szívből kivánok. Espá.” Azomba tett egy bíráló észrevételt es,  mondván, airsoft helett csak szebb lenne a „léglágy”, ha má magyar nyelv van a szánkba. Ezt a kiigazéttást V. Dereő a Kárpát-Magyar Nagyhaza nevibe meg es ígérte, majd haza lett a haladás. Bódogan éltek, amíg itt a vége, fuss el véle. A címer meg így lött: héccő vágott mezőn gyöngyös pata audiban.

(2011 április 13)

2.
(EGY MESSZILÁTÓ KÉZJEGY)

Egyszer volt, hol nem volt, avvót, hogy főment a Keráli Magyar Televízijó a Várba, nemá ott ne vót légyen, mikó maga Schmitt Pál ezer évre ellássa kézjegyivel a Magyarország Alaptörvényit. Húsvét vót, meg es vót nékijök terítvel duskán, Magyar zászló, EU-zászló, Sonka, Tojás, Szent Korona, mer azt fővitték a fönnvalók nehezéknek. Vót egy koronalift, oszt abba. Két riporter vót, az eggyik térdepölt, a másik dettó. Mondotta, aki térdelt, hogy hát Bullának se túlzás nevezhetni, ami ott feküszik az Elnök Úr Asztalán, lévén az úgy ki van dógozval, akar a leghúsvétibb magyar sonka vagy legmagyarabb húsvéti, lényeg, hogy ollan érett. Érettünk szenvedett, vette átal a szót, amellik térdelt, érettünk szenvedett efektív kereszthalált Jézus Krisztusunk, akinek a Főtámadásának szép évfordulóján ez az Új Időszámítás sorra kerül, tisztőtt Elnök Úr! Akkó a másik sajtómunkás az elragattatottságtúl kézcsókra nyútotta száját, s így szólt: Az Ön messzilátó Kézjegye Szent Istvánééval fog vetekedendeni a Nemzet Föltámadó Emlékezetiben, sőt! No, Schmitt Pál kisportolt orcáján átsuhant, ami átsuhant, s eccőcsak megállétotta Tollát a levegőbe, s aszonta. Kedves Magyar Nép, én ezt a törvént níztem balrú, níztem Jobbrú, magamval, mint a nemzet egységivel sokat esszetanakodék, s bezon mondom, nincs ez még készen. Arrul nem beszélve, hogy nem es a többségé, kedves Nép, hanem ellenkezőleg. Ennek folyamányaképpen átérezve a pillanat jelentőségit, én ezt magyar hazafiként nem és nem írom alá. Ezzel fölállott, de mint a szikla, oszt vonút kifele a számos termein átal. Akkó a síri csöndbe beléklakkant egy taps. Osztán kettő, három, kilenc, hetvenhét. Akkora taps, mint még az újkori Olimpián se. Bódogan élt, amíg meg nem csördűt a telefon.

(2011 április 20)

3.
(MAGYAR CIGÁNY VAGYOK)

Egyszer volt, hol nem volt, avvót, hogy elmúlt a Húsvét, rendbe főtámadott a Nemzet, megszikkatt a schmitti ténta az Alaptörvényen, fő vót véve a Történeti Alkotmány Fonala, de ezer évre. Na, várta es az állomáson a csendőrség a patai romákat, kik gyöttek megfele a szép üdülésökből, egy szóval rend vót, nyugalom vót, békés mihöztartás. Méges! Egy nagy stratéga előre es megérzi, mit lesz mit tenni. S nem akkó megyen át a hídon, amikó ég. Bé es sétált Orbán Viktor egy este a Magyar Keráli Tévébe. Mé ne ment vóna, övé es vót, dóga es vót. Bétoppant, ahogy vót, pógári ruhába, elmonta a verset a ződerdőrül, meg a kékibolyárul, minek avvót a tréfás veleje, hogy szabad-e beszéni. Szabad, monták. Na, rá es kezdett a beszédjire szaporán, hanem eccőcsak félredúrta a papírost, belenízett a nép szemibe, s aszonta. Jól tudom, mer hallom hű kémeimtül, hogy éngem odalenn a magyar vidéken átulcettig le-lecigánoznak, s nem epp barátilag, ellenbe pejoratíve. Nos, kedves nép, igazad vagyon, ezennel bévallom, roma vagyok. Felelős magyar miniszterelnökként e helyrül izenem az ország tisztőtt népinek, hogy igenis, ebbe a gamat helyzetbe, minek létrejöttibe, sokakval együtt, nagy az én saram, itt állok, oszt mást nem tehetek, mint hogy magyar cigány vagyok. Úgy ám! Ennek folyamányaképpen hónap nulla órátul éngem aláz meg Szijjártó szóvivő az egyeztetett üdültetési poénjával; az én édesanyámat követik a bótba szorosan újnyilas honfitársaim, kiknek a szavazattyára ügön ácsingóztam vót és lesz; az én húgomat, az én pulyáimat pisiltetik bé a reflektoraikval éccakánként, továbbá éngem akar munkatáborba záratni és sterilizáltatni némelly náci képviselőtársam az Úrban, és így tovább, ceterum és censeo. Imígyen szólt I. Fülkefor, a magyarok kerála, addigalé, hogy egészen megfiatalodott bele, még a szakálla es bódogan kinőtt, míg itt nem vót a vége, s el nem szalatt véle.

(2011 április 25)

4.
(EGY PÓGÁRMESTERI KILUKADÁS)

Egyszer volt, hol nem volt, avvót, hogy Kósa Lajos nem nagyot álmodott, hanem sok kicsit. Mer álmába eccő csak elindútak, oszt gyöttek a szegény gyerekek, de ezrivel, végig a Piac uccán. Romák, magyarok vegyest. Potyogtak az égbül, el nem állottak vón se Debrecen-, se országszerte. Mind éhes vót, tanulatlan és keserű, s nem vót nagyobb a jövője, mint eggy műanyagpohárnak, ha Loki-meccs alatt bésodorja a szél a pályára. Szerencsére Kósa Lajos azt es megálmotta, mit köll tennie. Há mit? Legelébb csöngetnie kell, de ingbe-glóriába, s béhíni üstöllést az öszves képviselőt. Úgy es tött. Na, gyöttek es sietvel, epp csak terepjárót húsztak a pizsamájokra, s állottak eggyik meztéllábukról a másikra, várták, hová lesz a pógármesteri kilukadás. Ammeg kurtán-furcsán öszvefoglalta, hogy mi potyondérozott néki az égbűl, majd közel hajolt a mikrofonyhó, hogy vóna itt ez a futballstadiony, amit az én Orbán komám nékünk ígért a köz pénzibül. Ugye, hogy vóna? Hát, vóna, ha lesz, hunyorkodtak az atyafiak. Ekkor a pógármester, mint egy Széchenyi-Roosevelt István kihúzta magát sziklamód, s aszonta: vóna, ha lenne, de nem lesz! Mer ezt a tizenkét milliárd magyar forintot mi közfelkiáltásval a magyar gyermekszegénység elleni program támogatására ezennel odaajánljuk. Ez csak ahhó képest sok, amennyi eddig jutott rea. De ahhó képest becsületes summa. Sáfárkoggyanak véle, akik értenek hezzá, óccsák a tüzet, ha mán munka nincs, óccsák, amég bé nem vezessük a halmozottságba a négyszázezer, usque, tízezer új munkahelet, hogy addig es legyen valami, a Kánaánig. Ha mán eccő kurtítva van segély, ellátás, fészkes mifene. Ha mán kurtít a szükség, legyen ez a segítség. Na, erre akkora juhérozás, meg közfelkiáltás tört ki, hogy fő köllött ébredni rea. De egy magóg vagy, Lajos, burungozta az orra elé, de nem érezte rosszul magát, hanem jól, a saját bőribe. Aki nem hiszi, járjon utána.

(2011 május 2)

5.
(A KULTÚRA KÜRTŐJE)

Egyszer volt, hol nem volt, avvót, hogy a Vigadó kapujába megkérdte Makovecz Imrét egy bandaszívű firkász, mi célbúl lött anno a Magyar Művészeti Akadémia. Há hogy legyen, vágta rea a bölcs ember. Lett es, csak eppen nem vót használatba véve a kormánzat átal! Hanem hanyagulva. Vót akadémia másik es, irodalmi és művészeti, a Széchenyi Stefi grófrúl elnevezve, de ez punkt azokat támogatta, azkik ezer éve megbékózzák a magyart, ha kitanál valamit. Így senvedett ez a grémijom, amíg fő nem gyött a nap, I. Fülkefor képiben. Akkó ott tanálta az elnök az első és utolsó Magyar Alaptörvénybe az ő Magyar Akadémiáját kiszerkesztvel. És nem ám azér, mer ű pont Felcsútra tervezett a kerálnak egy Labdarúgó Akadémiát! Ami ráadásul ki es maratt az Alaptörvénybű. Há minden nem lehet benne! Példájulnak a másik Akadémia. Amit hogy hí a szókimongyő elnök? Bandának! S kik vannak abba áperté? A zsidók! A furtonég fölényérzetükvel a magyarságval szemben. Akik nem átallják fasisztának béllegezni azt a Horthy Miklóst, aki a bécsi döntéseket szőrin megülve örökre bévonult az elcsatolt területekre. Hát akkó mit akarnak? Örüljenek, hogy! Ellenberger a Magyar Művészeti Akadémia meg fogandja kapni a Vigadó kicicománt épületit székháznak, meg évi száz miljom forint apanázsiát. Jól fog az, ha a kormány az ő kürtőjükön átal akar belészólni a kultúrába, hejszen a 160 tag nem lesz mindig 160. Fog ott ollan duzzadás lenni, szemit kiveri a sok értelmiségi szemétládának. Mer a legfontosabb a szeretet. Egy valamije nincsen még a nagy elnöknek, kikristálosodott programja. De nem es köll az, ha világos a cél: ne má a magyar kultúrával szemben álló döntések szülessenek, hanem olyanok, amelyek figyelembe veszik a kialakult állapotokot. Példájul, hogy mi van az Alkotmányba, oszt kalap. Aki nem hiszi, annak járjanak utána.

(2011 május 10)