KÖRKÉP 2012

harminchét mai magyar író
kisprózája

MAGVETÕ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© 2012 Magvető Könyvkiadó

ISBN 977-045-442-412-7

eKönyv Magyarország Kft.

Honlap: www.ekonyv.hu

A KÖTET SZERZŐI

ANDRÁS LÁSZLÓ

BARTIS ATTILA

BECK TAMÁS

BERKA ATTILA

BERNICZKY ÉVA

BÍRÓ ZSUZSA

CENTAURI

CSABAI LÁSZLÓ

CSERNA-SZABÓ ANDRÁS

CSOBÁNKA ZSUZSA

DARVASI LÁSZLÓ

DRAGOMÁN GYÖRGY

EGRESSY ZOLTÁN

GARACZI LÁSZLÓ

GRECSÓ KRISZTIÁN

HÁY JÁNOS

HORVÁTH LÁSZLÓ IMRE

HORVÁTH LILI

JÓNÁS TAMÁS

KISS OTTÓ

KONTRA FERENC

LIMPÁR ILDIKÓ

LUGOSI LOU

MAGYARY ÁGNES

MAROS ANDRÁS

MÁRTON EVELIN

PODMANICZKY SZILÁRD

POTOZKY LÁSZLÓ

SÁRI LÁSZLÓ

SCHEIN GÁBOR

SPIRÓ GYÖRGY

SZABÓ RÓBERT CSABA

SZABÓ TIBOR BENJÁMIN

TÓTH KRISZTINA

TÓTH MARCSI

VIDA GÁBOR

VINCZE FERENC

Az írások az alábbi lapokban jelentek meg:

2000, Élet és Irodalom, Holmi, Jelenkor, Kortárs, Látó, Liget, Mozgó Világ, Műhely, Műút, Népszabadság,

Székelyföld, Tiszatáj

ANDRÁS LÁSZLÓ

KRUMPLICUKOR (EGY HRABAL-ÁBRÁND)

Abban az időben Lubomir Satiňa Hudovice környékén kereskedett. Nyáron mosdószappant és vegyszereket árult, télen pedig prémeket. Nem volt valami nagy bolt, de Satiňa nem is akart nagy üzleteket csinálni. Az anyai ágon öröklött zsidó kereskedőszellemet az apai szláv vér alaposan lehűtötte, a Lubomir név pedig végképp óvatosságra intette viselőjét, de mivel semmihez nem értett az égkerek világon, hát kereskedett. Nővérénél, a gyermektelen özvegy Moszejka Mihalovánál lakott, és csak a legritkább esetben fordult elő, hogy egy hétnél hosszabb időre távol maradt Hudovicétől.

Moszejka fiatalon megözvegyült, amikor Mihalov tizedes részegen a vonat alá esett. A cimborák leplezni igyekezvén a szégyent – akkoriban ugyanis Hudovice felé csak hetente kétszer, kedden és pénteken járt vonat, nem volt könnyű aláesni –, fogták Mihalov tizedest, már amennyit össze tudtak szedni belőle, és beledobták a tanító épülő háza melletti meszesgödörbe. Az eset nem is derült ki azonnal, csak napokkal később, amikor Jóvanik megtalálta a tizedes hiányzó bal lábát is, és akkurátus ember lévén – műbútorasztalos volt, a híres hudovicei komódok az ő keze alól kerültek ki – zsákjába rakta, hogy vigye azt is a meszesgödörhöz (egybegyűjtvén azt, amit a halál oly kegyetlenül szétválasztott), de útközben meglátott néhány szép őzlábgombát a töltés mellett, és nem tudott ellenállni, leszedte őket és berakta a zsákjába Mihalov tizedes bal lába mellé, aztán már jobban körülnézett, és látta, hogy vargánya is van, és azt is leszedte, és a bal lábról már egészen megfeledkezett, a sok hajlongásban kimelegedett, a zsák megtelt, Jóvanik elindult hazafelé, szaporázta, hogy még vacsorafőzés előtt hazaérjen, úgy is lett, és benyitott, asszony, idenézz, mit hoztam, és kiborította a zsákot a konyhaasztalra, és büszkén a feleségére nézett, aki a hajába túrt és felsikított, Jesszusom, mi ez, vargánya, mondta Jóvanik, meg őzláb, egészen friss, most szedtem, ez nem őzláb, te szerencsétlen, hanem emberi láb, ja, mondta Jóvanik az asztalra pillantva, a Mihalov bal lába, micsináltál a tizedessel, te szerencsétlen, megtaláltam a bal lábát is, és most már semmi se hiányzik, aztán Jóvanik elmesélte az egész szerencsétlenséget, a múlt keddi vonattól kezdve a tanítóék meszesgödréig, aztán elmentek a tanítóhoz, és kilapátolták a meszesgödröt, de akkorra már alig maradt valami a tizedesből, aminek alapján Moszejka azonosítani tudja, de végül mégiscsak sikerült.

Persze, lehet, hogy nem is így történt, és csak Jóvanik fantáziálta össze az egészet – a műbútorasztalosok igen kreatív fantáziával vannak megáldva, de hát szükségük is van rá –, és mégis az az igazság, amit Moszejka beszélt, hogy Mihalov tizedest kiképzés közben érte a halál, amikor képzelt ellenfél elől történő menekülést gyakoroltatta a katonáival, feküdj, ordította, és a katonák hasra vágódtak, és akkor ő lépett kettőt hátra, és ezt nem kellett volna tennie, mert ott volt a meszesgödör, és Mihalov azonnal hangtalanul elmerült, és a katonák nem mertek felnézni sem, mert az utolsó parancs az érvényes, és aztán mikor végül mégis felnéztek, és keresni kezdték, már késő volt.

Lehet, persze, hogy ez sem igaz, bár a meszesgödör fix pontnak látszik, de hát mit lehet manapság biztosan tudni, szóval Moszejka özvegyen maradt és gyermektelenül, pedig Isten a megmondhatója, sokat próbálkoztak, úgy hetente ötször-hatszor, Moszejka már akkor sem volt egy szépség, a tizedes, noha még csak őrvezető, huszonkét éves kora óta soha nem került innen a mázsán, amire büszke is volt, pedig, lehet, hogy talán éppen ez volt a baj, az erek, nincs kizárva, vannak esetek, mondta a városi orvos, de az őrvezető csak dühösen legyintett, vele ne szórakozzanak, szóval a próbálkozásoknak nem sok foganatjuk volt, és Moszejka a kuruzslótól kenőcsöket és porokat, az őrvezető pedig a plébánostól penitenciát, zsolozsmákat és rózsafüzéreket kapott, és nagyon istenfélő és buzgó lett, és rózsafüzérezett és a penitenciát megtartotta, és zsolozsmázott napjában háromszor, és az ötödik hét vége felé meg is jelent neki álmában a Szűzanya, aztán rá következő éjjel megint, és még rá is kacsintott, mire az őrvezető a meglepetéstől felébredt, és nem is mondta el senkinek, csak a plébánosnak, aki viszont követelte, hogy azt a kacsintós részt gyónja meg, amire Mihalov nem volt hajlandó, viszont onnantól kezdve nem feküdt össze többé az asszonnyal, inkább álmodni próbált újra, és ezt elősegítendő száraz vörösbort ivott kevés vízzel, azután pálinkát, és a kocsmában minden kedden és pénteken este elmesélte az álmát, mert kikövetelték, mert addigra már a plébános mindenkinek elpanaszolta, hogy micsoda szörnyűséget álmodott a Mihalov, ráadásul meg se gyónja, ezáltal ez nem is képez gyónási titkot, hát azért mondom, de az őrvezető nem is bánta, és szívesen mesélt, és az egész kocsma drukkolt és izgult, hogy álmodjon újra, de sose sikerült, de azért tátott szájjal hallgatták, mert nekik egyszer sem jelent meg Szűz Mária, nemhogy kétszer, pláne nem kacsintott rájuk, mint Mihalov őrvezetőre, akit akkoriban léptettek elő tizedessé, de mindig csak ezt a kettőt mesélte, különösen a másodikat, és a plébános a kacsintós résznél befogta a fülét, de tudott szájról is olvasni, és pontosan tudta, mikor veheti el a kezét a fülétől, amúgy jóba voltak, én nem haragszom magára, tisztelendő úr, megértem, hogy irigykedik rám, ez természetes.

Az Isten nem akarja, hogy gyereketek legyen, mondta a plébános, most már én sem, mondta a tizedes, az Isten nem akarja, hogy gyereketek legyen, mondta a rabbi Moszejkának, aki végül is az öccse unszolására mégiscsak elment a rabbihoz, egy gójjal, szegény anyád is a Satiňához, ott is hagyta aztán, hiszen meghalt, vetette közbe Lubomir, az most mindegy, nézett rá hűvösen a rabbi, ennek jobb, ha véget vettek.

A krumplicukorra Moszejka nem rögtön a férje halála után szokott rá, csak később, amikor Lubomir egy jobban sikerült körútjáról hazatérve hozott neki egy darabot, mi ez, kérdezte Moszejka, krumplicukor, és mit kell vele csinálni, törj le egy darabot, vedd a szádba és szopogasd, így, és mutatta, a nővérének is tört, és Moszejka a krumplicukrot a szájába vette, szopogatta és mosolygott, lánykora óta először, vehetek még, persze hogy vehetsz, neked hoztam az egészet, és hozol máskor is, persze hogy hozok, és Lubomir fel akarta darabolni a krumplicukrot, de nem boldogult vele, hagyd csak, majd én, mondta Moszejka és felpattant, előhúzta a kredenc fiókjából a húsvágó bárdot, és kitette a krumplicukrot a deszkára, bal kézzel megmarkolta, jobb kézzel lecsapott, és megint és megint, de még csak nem is morzsálódott, biztos, hogy mind az enyém, hát persze, mosolygott Lubomir, és Moszejka felmarkolta mind a négy darabot, bevonult velük a szobájába, az éjjeliszekrényre kendőt tett, és rátette a krumplicukrot, aztán  levetkőzött, bebújt a takaró alá, jobb kezével kinyúlt a takaró alól, és két ujjával lepattintott egy kis darab krumplicukrot, a szájába vette, szopogatta és mosolygott; úgy aludt el.

Attól kezdve Lubomir, akármerre járt, mindenünnen hozott krumplicukrot, sose ment haza üres kézzel, és Moszejka mindig gondosan feljegyezte, honnan, mikor, mennyit, milyen kemény, hogyan hasad vagy törik, milyen ízű, milyen a színe, az illata, és egyre többet evett, kezdetben csak este, elalvás előtt szopogatott el egy darabkát, aztán kettőt-hármat, később reggel is ezzel kezdte a napot, csak kinyúlt a takaró alól, és tört egy kis darabot; a húsvágó bárddal boszorkányos gyorsasággal darabolta, megtanulta két ujjal elpattintani, ám ekkor már napközben is szinte állandóan a szájában volt a krumplicukor, nyelvével ide-oda tologatta és mosolygott.

Akkoriban már eljárt a kocsmába kisegíteni, és hamarosan megkedvelték, nemcsak azért, mert érzéssel csapolt és kevéssé vizezte a bort, hanem azért is, mert nagydarab volt, anyás, hallgatag és mosolygós, a törzsvendégek pedig odahaza egészen máshoz voltak szokva, ha felöntöttek a garatra, ami persze gyakran megtörtént, hát szívesen jártak hozzá, és kis idő elteltével nem titkolhatta a krumplicukrot sem, de talán nem is nagyon akarta, és megkérdezték, mi van a szájában, és Moszejka nyelvével a szája bal oldalába tolta, hogy az arca kidudorodott, és azt mondta, krumplicukor, és az olyan jó, Moszejka bólintott, és a pultra tette a korsót, a krumplicukrot szája jobb oldalába tolta, orcája kidudorodott, és azt mondta, tizenkettő kilencven. És amikor elfogytak a kisebb darabok, elővette a húsvágó bárdot, kicsomagolta a selyempapírból a krumplicukrot, bal kezével erősen megmarkolta, jobb kezébe fogta a bárdot, lesújtott, még egyszer és még egyszer, aztán hármat visszacsomagolt, a bárdot eltette, a negyediket pedig két ujja közé fogta, roppantott egyet, kettőt, hármat, aztán egyet a szájába vett, a többit pedig a kötényébe rejtette, onnan húzott elő újat, ha elfogyott, és ezek a durva férfiak minden este áhítattal várták, hogy előkerüljön a húsvágó bárd és a selyempapírból a krumplicukor, legalább olyan áhítattal, mint amilyennel annak idején a megboldogult Mihalov tizedes álmát hallgatták, elcsöndesedtek, és megborzongtak, amikor Moszejka húsos ujjaival elpattintotta kötőjében a krumplicukor-darabkákat.

Egy este aztán, amikor Lubomir hazaért, csak lerakta az utazótáskáját, ki se csomagolt, csak lefeküdt, és mikor Moszejka hazajött a kocsmából, nem gyújtott lámpát, mert nem akarta zavarni a bátyját, csak a sötétben tapogatta ki, sötétben vágott le egy darabot, bevitte a szobájába, és letette az éjjeliszekrényre, sötétben vetkőzött le, bújt be a takaró alá, aztán kinyúlt, elpattintott egy darabot, a szájába vette, és a krumplicukor szokatlanul keserű volt, de Moszejka nem nyugtalankodott, mert tudta, hogy Lubomir Malackyban járt, ahol igen gyenge a minőség, de aztán a torkát is kaparni kezdte, ahogy nyelte a nyálával, felkelt hát és lámpát gyújtott, aztán csak nézett maga elé, majd hosszan, öblösen felkacagott, amire Lubomir felriadt, hogy valami baj van, és bekopogott a nővéréhez, valami baj van, Moszejka, de nem kapott választ, csak a kacagást hallotta, benyitott hát, és látta a nővérét, aki ott állt hálóingben az ágy mellett, a szájából kicsi és nagy zöldes meg kékes szappanbuborékok szálltak, és látta, hogy nevettében a könnye is kicsordul, és úgy kacag, mintha soha nem akarná abbahagyni.