SZÉP VERSEK 2012

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT

Budapest

© Magvető Könyvkiadó, 2012

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2012

A versek az alábbi lapokban jelentek meg:

2000, Alföld, Apokrif, Bárka, Élet és Irodalom, Eső, Ex Symposion, Forrás, Holmi, irodalomjelen.hu, Jelenkor, Kalligram, Kortárs, Korunk, KULTer.hu, Látó, Mozgó Világ, Műút, Pannonhalmi Szemle, Prae, Székelyföld, Tiszatáj, Új Forrás.

ISBN 977-058-637-812-1

eKönyv Magyarország Kft.

Honlap: www.ekonyv.hu

A KÖTET SZERZŐI

Áfra János

Ayhan Gökhan

Babiczky Tibor

Bajtai András

Bogdán László

Borbély Szilárd

Deák Botond

Deres Kornélia

Erdős Virág

G. István László

Gál Ferenc

Gucsa Magdolna

Györe Balázs

Halmai Tamás

Háy János

Jász Attila

Juhász Ferenc

Kabai Lóránt

Kántor Péter

Karácsonyi Zsolt

Kele Fodor Ákos

Kemény István

Kemény Lili

Király Levente

Kiss Judit Ágnes

Kovács András Ferenc

Kőrizs Imre

Krusovszky Dénes

Kukorelly Endre

Lackfi János

Lanczkor Gábor

Lázár Bence András

Lövétei Lázár László

Marno János

Nádasdy Ádám

Nemes Z. Márió

Orcsik Roland

Payer Imre

Petri György

Pollágh Péter

Rakovszky Zsuzsa

Schein Gábor

Simon Márton

Sopotnik Zoltán

Szabó Marcell

Szálinger Balázs

Szijj Ferenc

Szili József

Szolcsányi Ákos

Szőcs Petra

Szöllősi Mátyás

Takács Zsuzsa

Tandori Dezső

Térey János

Tolnai Ottó

Tompa Gábor

Tóth Krisztina

Ughy Szabina

Varga Mátyás

Vécsei Rita Andrea

Vörös István

Závada Péter

ÁFRA JÁNOS

szenteste

csak fát tettem a tűzre és lehajtottam

a kályha tetejét, de egy rándulásom

jobb kézbe fagyva addigi mozgásomat

keresztbe szabta, mint régen ollómmal

én a ruhadarabokat, szólni próbáltam,

de állati morajok törtek ki rajtam, úgy tűnt,

fél oldalammal az életem elhagyom, a-

hogy kiszakad belőlem alkar, szívizom,

akkor a tehetetlenségtől fotelbe rogyva

ráztam kisfiam elé érezhetetlen tagjaim,

lezsibbadt szájjal kértem, dörzsölje a

kezem, dörzsölje, míg mentőt hív a nővére,

kezei közé fogta, erősen súrolta, mire

felsírtam, hogy „tiszta kosz vagyok!”,

mélyre merült, a táguló pupillákba, 

nézz a szemembe!, kérte ordítva,

közben próbálta letakarítani az

évek bőröm alá száradt foltjait

szag

akkoriban kezdtem karatézni,

kilenc múltam, de hozzá képest nagy voltam,

máris bátran nyomtam bele bárki fejét

a kopott parkettán heverő vörös szőnyegbe,

egyik edzés után ő várt kint, a nővére,

és az enyém, mert barátnők voltak régóta,

ő meg zavarba hozott, kis szőke haja

gombára volt nyírva, mosolygott tejfogaival,

mint egy lány az évfolyamról, pedig még

nem volt olyan korú, gyanútlanul járt óvodába

hajráfban, mert fel sem merült benne,

hogy ettől most olyan, mintha kislány lenne,

de én megmutattam neki, hogy mitől

lehetnénk mások, ezért volt fura beöltözve

állni előtte, fehér övem alatt megfeszülten,

zavart az a pár nappal korábbi eset,

amibe majdnem belevittem, amire csak évekkel

később eszmélhetett volna rá – amíg főztek

a nővérek, kitapogattam ráterpeszkedve

a szőnyegen, hogy neki is az van, ami nekem,

előtte annyit súgtam, „játszani fogunk,

tudod, papás-mamást, de nem mondhatod el

senkinek!”, sötétség volt, és tagjaiban

olyan zártság, akár egy ötéves kislány

lábai közt, épp annyi volt, csak fiúféle,

bár eljátszottam a különbözőséget –,

edzés után egy pillanatra belenéztem

a szemébe és tudtam, csak úgy felejthet el,

és azt, amit együtt tettünk majdnem,

ha mire megérti a mozdulatokat, már fel sem

ismer, de attól nem lesz meleg senki,

ha megkíván egy ártatlanra puhult testet,

a ketrecharcban legalább nem kell agyalni,

néha mégis gyerekszag csap meg a ringben

azonos csúszás

mert csak oda tudtam menni a kocsmából,

egyszerű is lenne az élet, ha nem volna

útban az embernek ez a gyerek, probléma

mindig van, mindig lehet, nem fogad örökbe

az apja helyett, mert az alkohol… mert

az anyámmal… mert a pénzünket…, miért?,

mert azért, hát mert ilyen volt ez a kölyök,

nézett és kérdezgetett, mindenért húzta

a száját, hogy micsoda szaggal, meg milyen

ótvar módon, meg milyen emberekkel,

mindennap, hova, amúgy meg nem lehet

semmi szava, ha az anyjával szeretjük

egymást, neki kellene alkalmazkodnia

az emberhez, ha kell, hát adnia pénzt,

és elvenni hagynia, én legalább törődök

azzal, aki megszülte, ő meg csak kiabál vele,

hogy miért nem főz, miért nem sétál egyet,

miért nem fürdik meg, velem legalább

szokott, mosdatom, mert azért mocskosan

mégsem, és most már csak nálam, legalább

nyugodtan, ha fáj is a tüdőm, a hátam,

régebb óta, minthogy a gyerek elvette

a kulcsom, mert kölcsönöztem a szekrényből

valamennyi pénzt, nekem már mindegy,

az orvosok azt mondják, bár nem náluk,

de úgyis rákban döglök meg,

mint az apjuk

AYHAN GÖKHAN

Mese

a mesék nyugalmával írok neked. a fejedelem
rodostói könyvtárából előkerült tekercs be-

bizonyította, a könyvekről gondolt összes tudás
hamis, amennyiben ezt a levelet olvasod, hát

ez sem egészen igaz. vagyis, nem teljesen úgy.
mesélek egy történetet. nem, pontosítok: egy

történet fog most elmesélni engem.
három falu és három város, nem sok, szóval

annyival innen élt egy ember. vak volt, soha
könyv vagy papír nem került a kezébe. egyszer

a király arra sétált és betért az öreghez. könyvekről
kezdtek el beszélgetni, kint a lovak, katonák

nyugodtan megpihentek. a beszélgetés végén
könnyűnek érezte magát a király. az öregember

sértetlen, szűz tudásán áthatolt a könyvek súlya és
lélegzete, a király boldog arca, mint a tiszta

papírlap. az öreg lassan és nagyon sokáig,
három órán át szédülve dőlt a király lábai elé.

Beszélgetés

Most meg nem tudok mit kezdeni vele.

                                            Hartay Csaba

utoljára az ágyazásról
kellett volna beszélni, a
kitartott szavakról, magadtól
a test besüllyedt mocsara

visszafelé sütő fényéről,
a simogatás tükörsima,
olyan valószínűtlenül szép
és komoly dolgok tartanak

életben, a zebrán keresztül
sétálva jutott eszembe,
mindez a feladott zuhanások,
megtalált kapaszkodók közt
a tiszta beszéd visszavétele.

második félreértés

hogy a hadjáratok és a fegyverek évei után ismét lehet beszélni az étkezések előtti kézmosásról.

Persze a nyugalom még távoli.

Izsó Zita: Az első vacsora

Ön szerint,

ki hordhatja vissza?

Ki képes rá?

Menjen az asztalhoz,

tegyen fel zenét.

Schubert, az való

ide, szerintem kevés

alkalom adódhat

az életben, amihez

Schubert ne illene.

Szeretném, kérem,

beszéljen németül,

a leghosszabb

német szavakat,

lassan, érthetően,

anélkül, hogy

figyelne rájuk,

terítse szét a figyelmét,

Bécsben élni át a telet,

kedves uram, azt

szerettem volna,

egy téli utazást,

megtalálnom a magam

varázshegyét itt nem

sikerült, meglehet nincs,

sehol sincs, kivétel Ausztria,

mit gondol, van-e olyan, ami

Ausztrián kívül nem létezik,

és létezhet-e az,

aminek határa van?