VAJDA MIKLÓS

ÉJ VOLT, EGY SÍRÓ MAGYAR KÖLTŐVEL AZ ÁGYON

Portrék

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT

Budapest

© 2012  Vajda Miklós

ISBN 978-963-142-861-2

eKönyv Magyarország Kft.

Honlap: www.ekonyv.hu

EMBER ÉS TÜNEMÉNY{1}

Bajor Gizi

Sem a hangját, sem a mosolyát nem tudom idézni. Olykor az arca van előttem, folyton változó ezerféleségében is látom – és az alakja, a mozgása hiányzik, utánozhatatlan kézmozdulata, puha, megejtően nőies járása. Tudom, hogy csodálatos szépségű keze volt, vékony, tejfehér, idegesen rebbenékeny, félelmesen görbülő körmű, királynői kéz, amely a kifejezés hihetetlenül finom árnyalataira volt képes, és beszéde közben a mozdulatművészet tökélyével repdesett szenvedélyesen ide-oda, és nem látom. Vagy látom a kezét, és a szeme színe hiányzik hozzá. Néha olyan tisztán hallom a hangját, hogy le tudnám kottázni ezt a néha rejtetten többszólamú zengést, amely mélyebbről jött, mint az emberi hang. Ha lenne a világnak kottaírása, amely az ő hangját – nemcsak a színpadit, hanem a szintén káprázatosan gazdag mindennapit – megőrizhetné, megtanulnám. Öt éve halott, és gyakran még ma is azon kapom rajta magam, hogy várom, egyszer csak belép az ajtón, elneveti magát, és azzal vége annak a kínzó és tehetetlen érzésnek, amit a szerelmesek is jól ismernek: hogy képtelen vagyok egészen fölidézni magamnak, valami fontos részlet mindig makacsul hiányzik az egészből. Hiába rakosgatom a sok-sok emlék mozaikdarabkáit így meg úgy, egyetlen igazi kép sem akar kikerekedni, most sem, mikor pedig a legjobban akarnám. A lélek különös tulajdonsága, hogy az idő az emlékezetben is megmarad folyamatnak; az emlékek nemcsak tartalmukat őrzik, hanem a gyerekkoriak az ámuló gyerekszem naiv torzításait is, a kamaszkoriak a kamasz nyegleség és fölény mindent kritizáló, idétlen oldalpillantásait, de már többet látó megismerését is, a felnőttkoriak pedig megint más-másmilyen tulajdonságokat hajdani önmagunkból.

Ezeket a törmelékeket kiszűrni, és a sok emléket, élményt összegyúrni, tárgyiasítani, megfogalmazni öt év nem volt elég, s most érzem, hogy az anyag maga is ellenáll. Csak foszlányok jutnak a papírra, mintha még mindig visszajöhetne az, aki csak ő volt, és nem kellene róla kegyetlen múlt időben írni. Ezért hát nézze el nekem az olvasó, ha ezekben a jegyzetekben talán a kelleténél többet beszélek magamról, és egyáltalában nem tudok, képtelen vagyok összefogott és átgondolt, szabályos portrét rajzolni róla. Talán, ha másképp, ha hihetőbben hal meg, ha egyszerűen csak befejezi az életét és a művészetét, akkor könnyebben utána lehetne nyúlni az időbe – de ezt a halált nem lehet elfogadni, nem lehet megszokni, és egyhamar nem lehet szabadulni tőle.

Azért próbálkozom beszélni róla mégis, mert születésemtől kezdve egészen haláláig a közvetlen közelében éltem, apámnak első felesége volt, nekem keresztanyám, szüleimnek mindvégig legkedvesebb barátja, sokat tudok tehát róla, talán nemcsak intimitásokat, de többet is, és mert életem legnagyobb emberi élménye ő volt.

Miről írjak tehát, ha róla nem?

*

Az első igazi, szívbe markoló művészi élményt csak kamaszfejjel, már a háború után kaptam tőle. Egyáltalában nem csodálkoztam, hogy rendkívüli művész, ezt nemcsak mondták, hanem sok más jelből akkor már körülbelül éreztem és tudtam is, de valahogy mégis jólesett megbizonyosodni róla. Addig, amíg azonban megértéséhez még gyerek voltam, művészetének csak külsőségeit, járulékait fogtam fel. Este elment a színházba, és ott mindenféle különös ruhákba öltözött, aztán megjelent a színpadon, és a szerep bármennyire elidegenítette is tőlem, nekem mindig ő volt, ugyanaz volt, a darab bármilyen bonyodalmain keresztül is biztosan és könnyedén eltaláltam érzelmeimben hozzá, szurkoltam neki, és happy end helyett is mindig meg tudott vigasztalni a tudat, hogy hisz a szünetben is még milyen jókedvű volt az öltözőben. Volt úgy, hogy az egész előadás alatt csak arra lestem, mikor kapom meg azt az észrevétlen mosolyt, intést vagy kacsintást, amiről tudtam, hogy csakis nekem szól, és ami sosem maradt el, ha ott voltam az előadáson. Valahányszor bevittek hozzá az öltözőbe, újra meg újra elfogott a csalódás és a döbbenet. A nézőtéren az otthonról ismert, az igazi keresztanyámban hittem, a „bennfentesek” fontoskodó szemével láttam őt a színpadon. Az öltözőben viszont a szerepet kerestem, és ehelyett fáradtan vagy jókedvűen, de mindig profánul másnak találtam ott, számtalan tégelye, pamacsa, ruhája és kelléke között, és az ormótlan színházi ékszerek oly bántóan olcsó és kajánul hamis fénnyel villogtak felém, hogy sírni lett volna kedvem. Paróka, hatalmas műszempillák, titokzatos rendeltetésű és közelről felismerhetetlen eszközök, rikító festékek, és két szeme sarkában mindig egy-egy, érthetetlen okból odafestett kék pont; pillanatonként meglepetések vártak. Játék: a szó meghitt tartalma nehezen akart helyt adni gyerekfejemben annak a megmagyarázhatatlan valaminek, amit a színházban felnőttek műveltek, furcsa díszletek közt, amelyek az öltöző felé jövet, fonákjukról nézve oly kiábrándítóan csúfak és hazugok voltak.

Ilyesféle emlékeket őrzök, szégyenszemre, régi nagy szerepeiről. Akkoriban is, később is sokat láttam szerepet tanulni, próbálni, és az életből a színpadra, a színpadról pedig az életbe visszalépni. Tanulnia jóformán csak a memorizálás végett kellett; a figura már az első olvasásnál, sőt, az első lapoknál önállóan élni kezdett benne. Éppen ezért majdnem sohasem tanult egyedül: unta.

Tanulás közben nem játszott, csak mondta a szöveget, de már akkor a figura fejével és a darab belső logikája szerint érzett és gondolkodott. Kellett is neki magolás, hangpróbálgatás, tükör! Ösztönével hatolt el a darab, a figura lényegéig, de nem idomult hozzá, hanem saját lényének összetevőiből alkotta meg. Mindezt az alkotásnak azzal a magától értetődő és könnyed természetességével, ami csak a töprengés nélkül dolgozó nagy alkotók ritka sajátja. Ösztönös művészet volt az övé – és ez egyáltalán nem akar lebecsülése lenni. A művészi teremtő folyamat nála annyira a lélek mélyén, az idegekben és az érzések, indulatok síkján zajlott, hogy szinte sohasem jutott el önmaga elvonatkoztatásáig. Ha megkérdi valaki, miben látja művészete lényegét, miben áll színházi ars poeticája, valószínűleg nem is tud válaszolni, hiszen eszébe sem jut, hogy produkál, játszik, alakít; vagy esetleg meglepetten valami közhellyel válaszol. Úgynevezett művészi problémái, azt hiszem, soha életében nem voltak, másként bajosan tudott volna annyi silány fércművet is egymaga sikerre vinni. A legrosszabb szerepben is mindig talált magának valami kis igazit, megfoghatót, amiről a szerzőnek talán fogalma sem volt. Néhányszor hallottam, mikor fiatal színészeknek tanácsokat adott. Mindig gyakorlati tanácsok voltak, és látszott, hogy a többi szerepet éppúgy érzi, kívülről-belülről egyformán éppúgy látja, mint a magáét, és szinte egyedül el tudná játszani az egész darabot.

Nem volt művelt. Érdeklődése sokkal gyakorlatibb, szerteágazóbb, nőibb, természete sokkal csapongóbb és nyugtalanabb volt, hogysem a műveltség anyaga, a lepárolt élet kisajátíthatta vagy hosszabb időre leköthette volna. Összevissza olvasott, jót-rosszat, különös könyvkedvencei voltak, amiket csak ma kezdek megérteni. Utolsó olvasmányát én vittem neki: Füst Milán regényét, A feleségem történetét olvasta nagy élvezettel, még a halála előtti este is.

Roppantul, és cigányosan, ösztönösen, érzelmesen muzikális volt (osztrák és olasz vér folyt benne), egy pici dallam is könnyeket tudott csalni a szemébe.  Mint minden igazán, lélekből muzikális ember, lúdbőrző, érzéki gyönyörűséggel tudta átadni magát a muzsikának. Debussyt szerette különösen, anélkül persze, hogy ismerte volna; isten tudja, talán elmosódó, rezignált, különös dallamai, tompa fényű, érzéki harmóniái mozgatták meg benne a latin ősök génjeit. Egy operát vagy egy szimfóniát végighallgatni nem volt türelme, de az ösztöne annyira éles volt, hogy régen eljutott a lényegig, mire a szerző a műfaj és a forma törvényei szerint, körülményesen kifejtette a maga mondanivalóját. Neki egy részlet, egy foszlány is elég volt, hogy a hangulatot, az érzelmi tartalmat átvegye, és az idegeiben a maga nyelvére fordítsa. Valamikor régen énekelt is; azt hiszem, gyarlóan, de bájosan, megindító, cérnavékony hangon, groteszkül, csapnivaló slágereket. Pár lemez őrzi ezeket a kiruccanásait. Kedvesek és rosszak, akár a filmjei.

Istenhite is olyan volt, mint a muzikalitása: ösztönös, cigányos, műveletlen, ritka fellobbanások pillanatnyi borzongása csupán, és pár kegyeletből megőrzött szentkép, feszület, nem több. Nem is igazi vallásos hit volt ez, csak az áhítat képessége keresett benne tárgyat magának. Igazi vallása a szeretet volt, amelynek papnőjévé tette magát.

Az elvont gondolkodáshoz nem volt érzéke, színházi szakkönyvet talán sosem olvasott. Bizonyára furcsán hangzik: nem nagyon érdekelte a színház, magánéletében keveset is beszélt róla.

De hát érdekli-e a sast az aviatika, a fénytan a Napot?

*

Színésznek vagy embernek volt-e nagyobb, ma sem tudom. Művészi és emberi lényének ugyanaz volt a magva: a tökéletes azonosulás képessége. Annyira maradéktalanul magáévá tudott hasonítani egy-egy emberi sorsot, hogy azonos lett vele, beléköltözött, átélte. Színpadon csak az övével rokon egyéniségekkel tehette, de az életben mindenkivel, aki csak valahogy megközelíthette. Egész életében másokért élt, másokért dolgozott, és nagyon sokat dolgozott. Saját maga sohasem foglalkoztatta. A mások öröme volt az öröme, a mások fájdalma, bánata, nélkülözése a kínja. Kínja, mert gyakran sokkalta többet érzett, mint aki az érzést keltette benne. Sokszor meglepett vele, hogy apró gyerekkori, diákkori bajaim benne mekkora hullámokat vertek, még akkor is, mikor én már rég el is felejtettem őket. Egy gimnáziumi csínytevésemkor (szüleim tiltakozása ellenére) képes volt személyesen közbenjárni az igazgatónál, amikor pedig egy-két pofonnal és párszáz sor latin memoriterrel már boldogan megúsztam a dolgot, és aztán fanyalogva hallgathattam a közbelépése nyomán felbuzgó lelki prédikációkat.

Adni, adni, ajándékozni, osztogatni, szüntelenül örömöt szerezni létszükséglete volt. Egész családokat tartott el ha kellett, és nem lehetett nem elfogadni, amit adott. Megejtő természetességgel ajándékozott, mert egyszerűen nem tűrte, hogy másnak ne legyen. Az ajándékozás legmagasabb rendű művészetét gyakorolta, mert nemcsak önzetlenségből adott, hanem gyönyörűségből, élvezetből, szenvedélyből, és szakértelemmel, vesékbe látva, gondolatokat olvasva. Segélyakciói a háború előtt híresek voltak, hol nyomorgó képzőművészeket segített aukcióival, hol kezdő vagy öreg színészeket. Ha kellett és másképp nem ment, divatot csinált belőle, és nevetve, ördöngös varázsával fejte meg a sznobokat, a műértő úri társaságot.

A háború alatt egész sereg ember életét mentette meg. Negyvennégy novemberében, mikor villája valóságos menedékházhoz hasonlított, egy este maga Kun páter, a revolveres pap tartott nála házkutatást. Férjét és apámat keresték, de nem találván egyiküket sem, anyámat és engem vittek el. Apám a feketelistájukon szerepelt, talán túszoknak kellettünk. A félelmetes hírű Városmajor utcai nyilasházban töltött másfél rémséges nap után, késő éjszaka egyszer csak föltárult az ajtó, és belépett rajta ő, a svéd követ kíséretében. Szabadok voltunk. Az elképedt nyilasok dermedt sorfala között vonultunk ki a házból, minden huzavona nélkül. A szőke óriás svéd követ németül kiabált, a marcona nyilasok szájtátva bámultak utánunk, Kun páter pedig zavartan valami esetlen bókfélét dadogott.

Később vallotta meg, hogy soha úgy nem félt még életében,

{1} 1956-ban, huszonöt évesen, Bajor Gizi halálának ötödik évfordulójára írtam, és a Dunántúl című pécsi irodalmi folyóiratban, majd az Escher-Vajda: Bajor Gizi című albumban jelent meg (Magvető, 1958). Tudtommal ez az írás cáfolta először nyilvánosan a közkeletű vélekedést, hogy Bajor Gizi öngyilkosságot követett el.  A kissé naiv és túlhabzó, de ma is vállalható szövegen alig változtattam. Talán segít egy ideig még ébren tartani a színésznő és az ember halványodó emlékét.