MICHELA MURGIA

ACCABADORA

A lélekanya

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT

Budapest

© 2012 by Michela Murgia

Hungarian translation © Gács Éva, 2012

ISBN 978-963-143-003-5

eKönyv Magyarország Kft.

Honlap: www.ekonyv.hu

Anyámnak.

Mindkettőnek.

ELSŐ FEJEZET

Fillus de anima, lélekgyermek.

Így nevezik azt a gyereket, akinek két anya – az egyik szegénysége, a másik meddősége okán – ad életet. Ekképp született meg másodszor, s lett Bonaria Urrai lelkének késői gyümölcse, a lánygyermek, Maria Listru.

Amikor az öregasszony a citromfa alatt megállt, hogy Anna Teresa Listruval beszéljen, a kislány, Maria, hatéves volt és három helyénvaló dolgot követően a botlást jelentette. Nővérei már nagylányok voltak, így a gyerek egymagában játszott; a földön ülve sártortát készített, amihez – egy kis hölgy minden gondosságával – élő hangyákat kevert. A hangyák vöröses lábukkal kapálóztak a masszában, és a mezei virágok díszei s a homokcukor alatt csak lassan pusztultak el. A júliusi nap tűző sugarai alatt a kislány kezében a torta egyre csak nőtt, míg végül olyan szép nem lett, amilyen szép olykor csak egy komisz dolog lehet. Amikor a kislány felemelte a sárból a fejét, az ellenfényben Bonaria Urrai nénit pillantotta meg maga mellett, amint kezét sovány hasán pihentetve mosolygott; Anna Teresa Listru egy pillanattal előbb adott neki valamit, ami elégedettséggel töltötte el, de hogy ez pontosan mi volt, azt Maria csak jóval később értette meg.

Egyik kezében a sártortával, a másikban pedig egy friss tojással és petrezselyemmel teli kosárral – a köszönetnyilvánítás e nyomorúságos kellékeivel – még aznap elment Bonaria nénivel.

Maria bár mosolygott, halványan érezte, hogy van valami, ami miatt tulajdonképpen sírnia kellene, de nem tudott rájönni, mi lehet az. Ahogy anyja távolodott, úgy veszett el arcának még az emléke is, mintha az már egy jó ideje, még akkor, abban a rejtélyes pillanatban elhalványodott volna benne, amelyben a kicsi lánygyermekek már maguk döntik el, mi az, amit a sártortához hozzá kell keverni. Az ég melegére azonban még évekig emlékezett, mint ahogy Bonaria néni szandálba bújtatott lábára is: az egyik lábfeje kikandikált, a másik meg elrejtőzött a néma táncot járó fekete szoknya szegélye alatt; a tánc ritmusát a lábak csak nehézkesen tudták követni.

Bonaria néni egy ágyat adott neki, ami egyes-egyedül az övé volt, és egy szentekkel – valamennyi gonosz – teli szobát. E szobában értette meg Maria, hogy a Paradicsomot nem gyerekeknek találták ki. Két éjszakán át némán, sötétbe meredő szemmel virrasztott, hogy meglássa a kigördülő véres könnycseppet vagy valamelyik szent fénykoszorújából kipattanó szikrát. A harmadik éjszaka, Jézus rászegeződő ujja s a szent szívből kibuggyanó vér láttán – amit a ránehezedő három rózsafüzér még fenyegetőbbé tett – végleg legyőzte a félelem. Nem bírta tovább, és kiabálni kezdett.

Egy perc sem telt bele, és Bonaria néni már nyitotta is a szoba ajtaját. Mariát a falhoz lapulva találta, amint védelmező plüssállatként egy borzas gyapjúpárnát szorított magához. Amikor ezután Bonaria a vérző szoborra nézett, úgy érezte, mintha az olyan közel állna az ágyhoz, mint azelőtt soha. Hóna alá kapta, és szó nélkül kivitte a szobából; másnap aztán a kredencről eltűnt a belső felén Szent Rita rajzával díszített szenteltvíztartó és a – göndör bundájával kóbor kutyára, vadságával oroszlánra emlékeztető – misztikus gipsz bárány is. Egy kis időbe beletelt, mire Maria ismét Avékat kezdett mondani, de akkor is csak nagyon halkan mormolta őket, nehogy a Szűzanya halálunk órájában meghallhassa és komolyan vehesse, ámen.

Hogy Bonaria néni mennyi idős lehetett akkoriban, nem volt könnyű kitalálni, de annyi bizonyos, hogy éveinek száma már évek óta egy helyben toporgott, mintha ő maga elhatározta volna, hogy egy szempillantás alatt fog megöregedni, s most arra várna türelmesen, hogy az idő megkésve bár, de utolérje. Maria ellenben még anyja méhébe is túl későn érkezett, és az első pillanattól kezdve hozzászokott, hogy ő legyen az utolsó gondolat egy olyan családban, ahol már nélküle is túl sok gond volt. Ennek a nőnek a házában azonban most megtapasztalhatta azt a szokatlan érzést, hogy fontos valakinek. Amikor reggelente maga mögött hagyta a kertkaput, és hasához szorított tankönyvekkel a kezében az iskola felé baktatott, biztos volt benne, hogy ha megfordulna, ott látná Bonariát a kapufélfához támaszkodva – mintha csak a sarokvasat akarná megtartani  amint utána néz.

Maria nem tudott róla, de az öregasszony elsősorban éjjel, azokon a közönséges éjszakákon volt mellette, melyeket semmi olyan bűn nem terhelt, ami álmatlanságot hozhatott volna. Halkan belépett a szobába, leült az ágy mellé, ahol a lány aludt, és sokáig nézte őt a sötétben. Ezeken az éjszakákon a kislány abban a megnyugtató tudatban aludta álmát, hogy Bonaria Urrai gondolatai között ő az első, de még nem ismerte annak súlyát, amit az egyetlen fogalma jelent.

Hogy Anna Teresa Listru miért adta oda legkisebb lányát az öregasszonynak, azt Soreniban túlságosan is jól értették. Miután nem hallgatott hozzátartozói tanácsára és rossz házasságot kötött, az elkövetkező tizenöt évet azzal töltötte, hogy arra a férfira panaszkodott, aki míg élt is, csak egy dologhoz értett. Anna Teresa Listru gyakorta panaszolta a szomszédasszonyoknak, hogy ura a halálában sem volt képes hasznossá válni, hiszen még azt a szívességet sem tette meg, hogy háborúban haljon meg, és ekképp nyugdíjat biztosítson neki. A katonaságnál, hasznavehetetlensége miatt, alkalmatlanná nyilvánították, és Sisinnio Listru végül éppen olyan ostobán halt meg, mint ahogyan élt is: Boreddu Arresi – akinél olykor felesbérlőként dolgozott – traktora alatt, mint szőlőszem a présben, összelapítva. Anna Teresa Listru négy leánygyermekkel özvegyen maradt, s amint szegényből nyomorgóvá süllyedt, megtanulta – ahogy ő maga mondogatta gyakran  hogyan készítsen még a harangtorony árnyékából is húslevest. Most, hogy Bonaria néni elkérte Mariát lányának, szinte el sem akarta hinni, hogy ezentúl a levesbe az Urrai földekről származó két szem krumplit is tehet majd. Ha ennek ára egyik teremtménye volt, hát istenem; teremtményből három még mindig megmaradt neki.

De hogy Bonaria Urrai néni, az ő korában, miért vette magához egy másik nő gyerekét, ezt bizony senki sem értette. Amikor az öregasszony és a kislány egymás mellett végigment az utcán, a csöndek, akár az árnyék, megnyúltak, és a szomszédok padja felől elsuttogott mondatvégek röpdöstek a levegőben. Bainzu, a trafikos, azon csámcsogott, hogy lám csak, egy gazdagnak is, amikor megöregszik, szüksége lehet két segítő kézre feneke kitörléséhez. Luciana Lodine, a vízvezeték-szerelő nagyobbik lánya szerint viszont semmi értelme örököst szerezni csak azért, hogy az aztán olyan dolgokról gondoskodjék, amiket bármelyik jól megfizetett cselédlány is el tudna végezni. Ausonia Frau, aki a fenekekről akármelyik ápolónőnél többet tudott, szerette azzal a szentenciával lezárni a beszélgetést, hogy még a róka sem szeret egyedül meghalni, s erre aztán mindenki elhallgatott.

Na igen, ha Bonaria Urrai nem születik gazdagnak, ugyanolyan véget ér, mint azok, akik férfi nélkül maradtak, és szóba se jöhetett volna, hogy lélekgyermeket vegyen magához. Olyan férj özvegyeként, aki őt feleségül sohasem vette, más körülmények között legfeljebb prostituált, avagy életét otthon vagy egy zárdában leélő apáca lehetett volna, éjjel-nappal bezárt spaletták mögött, haláláig feketében járva. A menyasszonyi ruhát a háború lopta el tőle, bár akadt a faluban, aki tagadta, hogy Raffaele Zincu a Piavénál meghalt volna; inkább az történhetett, hogy talált magának arrafelé valami nőszemélyt, és amilyen ravasz volt, úgy gondolta, inkább megspórolja magának az utat, ami a magyarázkodáshoz kellene. Talán éppen ez okozta, hogy Bonaria Urrai már fiatalként öreg volt, és Maria úgy érezte, nincs olyan fekete éjszaka a világon, ami a Néni szoknyájának feketéjével vetekedhetne. De a falu tele volt élő férjek özvegyeivel, és ezzel azok is tisztában voltak, akik a rosszindulatú megjegyzéseket tették, mint ahogy jól tudta maga Bonaria Urrai is, aki éppen ezért reggelente, amikor friss kenyérért ment a pékségbe, emelt fővel járt, és soha nem állt le beszélgetni, hanem egyenesen hazafelé indult.

A döntés meghozatalában, miszerint egy lélekgyermeket vesz magához, Bonaria számára a legnagyobb problémát természetesen nem az emberek kíváncsisága, sokkal inkább a házába befogadott kislány kezdeti viselkedése jelentette. Hat év sok-sok éjszakája után, amikor is az egyetlen szoba levegőjét három nővérével kellett megosztania, Maria számára nyilvánvaló volt, hogy a tér, amit magáénak tudhatott, nem haladta meg egy karhossz méretét. Bonaria Urrai házában azonban felborult ez a belső geometria; itt, a falak közé zárt tér, mely kizárólag az ő rendelkezésére állt, annyira tágas volt, hogy a kislánynak több hétre volt szüksége annak megértéséhez, hogy a számtalan szoba bezárt ajtajának egyikéből sem fog senki előbukkanni, hogy figyelmeztesse: „Ne nyúlj hozzá, az enyém”. Bonaria Urrai soha nem követte el azt a hibát, hogy arra biztassa, érezze magát otthon, és semmi olyan banalitásra sem ragadtatta magát, ami valójában éppen arra szolgál, hogy a vendéget emlékeztesse rá: a legkevésbé sincs otthon. Arra szorítkozott csupán, hogy türelmesen kivárja, míg az évekig üresen maradt terek fokozatosan a kislány formájához idomulnak, és amikor egy hónap elteltével valamennyi szoba ajtaja kitárult, hogy azután tárva is maradjon, úgy sejtette, jól döntött, amikor a házra bízott mindent. Maria, miután elég erősnek érezte magát abban az újdonsült bizalmas viszonyban, amit e falakkal kialakított, egyre nagyobb kíváncsisággal fordult a nő felé, aki e falak közé hozta, hogy ott új életet kezdjen.

– Néni, maga kinek a lánya? – kérdezte egyik nap, miközben a levest ette.

– Apámat Taniei Urrainak hívták, az az úr ott…

Bonaria rámutatott egy a kemence fölé akasztott régi, megbarnult fényképre, melyen Daniele Urrai bársony mellényben és peckesen állva talán ha harmincéves lehetett, és a kislány szemében mindennek látszott, csak épp az előtte álló öregasszony apjának nem. Bonaria a lány rózsás arcáról kételkedést olvasott le.

– Fiatal korában készült, amikor én még meg sem születtem – magyarázta.

– És mamája nem volt? – folytatta Maria az ostromot; nyilvánvalóan idegen volt számára a gondolat, hogy valaki egy apa lánya is lehet.

– Persze hogy volt, Annának hívták. De ő is meghalt, sok-sok évvel ezelőtt.

– Ahogy az én apám is. Néha ezt csinálják – tette hozzá Maria komoly arccal.

Bonariát megdöbbentette a megjegyzés.

– Mit?

– Mind ezt csinálják. Meghalnak, még mielőtt mi megszületnénk. – Maria türelmesen nézett az öregasszonyra. Majd kissé vonakodva hozzátette: – Angela Muntoni lánya, Rita mondta. Az ő papája is azelőtt halt meg.

A magyarázat alatt a kanál olyan hevesen mozgott fel s alá a levegőben, mint a hegedűs vonója a koncert alatt.

– Igen, van, aki ezt teszi. De nem mindenki – mondta Bonaria, s miközben bizonytalanul mosolygott, figyelmesen nézte a kislányt.

– Persze, nem mindenki – mondta Maria beleegyezőleg. – Legalább az egyiknek maradnia kell. A gyerekek miatt. Ezért is van mindig két szülő.