Héjjas István

EZOTÉRIA
ÉS/VAGY

TUDOMÁNY

Válogatott cikkek és tanulmányok

Copyright © Héjjas István

Borítóterv: Papp Norbert

A borító  David Teniers (17. sz.) Interior of a laboratory with an Alchemist című

festménye részletének felhasználásával készült.

© Tarandus Kiadó, 2012

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross Gábor út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó huszonkettedik könyve.

Szintézis könyvek:

A Szepes Mária (†) szellemi védnöksége alatt működő Szintézis Szabadegyetem

törekvéseit tükröző művek gyűjteménye, amelyek a spirituális létszemlélet

hiteles forrásaiként adják át az ezoterikus gondolkodás időtlen kincseit.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő:  Kovács Attila Zoltán

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

Nyomdai előkészítés: Izing Imre

Nyomdai kivitelezés:Print Invest Magyarország-H Zrt. – 9027 Győr, Almafa u. 13.

Felelős vezető: Ványik László elnök-vezérigazgató

A digitális kiadás gondozója:

Digitalbooks.hu Kft.

http://www.digitalbooks.hu

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

PRC ISBN 978-615-5180-74-3
EPUB ISBN 978-615-5180-75-0

Bevezetés

Az ember ősidők óta keresi-kutatja a helyét a világban, szeretné tudni, honnan jövünk, hová tartunk, és miért olyan a világ, amilyennek tapasztaljuk.

A kérdésekre a tudomány, a vallás és a filozófia igyekszik választ adni, ámde ezek a válaszok olykor gyökeresen ellentmondanak egymásnak.

Persze lehet, hogy a sok ellentmondás csak látszólagos, és csupán annak tulajdonítható, hogy ezek a megközelítések különféle nézőpontokból veszik szemügyre a tapasztalható jelenségeket. Márpedig máshonnan szemlélve a dolgok másmilyennek látszanak.

Ellentmondások vannak persze a vallások, a filozófiák és a tudomány különféle szakterületei között is. Jellemző példa erre a fizikában a relativitáselmélet és a kvantummechanika közötti ellentmondás, amelynek alapján a racionális ész azt sugallja, hogy ha az egyik elmélet igaz, akkor a másik biztosan téves. A kísérleti eredmények azonban azt mutatják, hogy mind a két elmélet tökéletesen működik, ezért helyességük nem vitatható.

Ámde ha egymásnak logikailag ellentmondó elméletek egyszerre bizonyulhatnak igaznak, felvethető a kérdés, hogy létezik-e egyedüli abszolút igazság.

Ezt a kérdést az ősi hindu bölcsek már évezredekkel ezelőtt felvetették, és arra a következtetésre jutottak, hogy ha valamit spekulatív okoskodással be lehet bizonyítani, akkor azt ugyanilyen módon meg is lehet cáfolni.

Nem biztos ezért, hogy a valóság engedelmeskedik a racionális emberi ész elvárásainak. Ezért ha a valóságot meg akarjuk ismerni, érdemes azt különböző nézőpontokból szemügyre venni, és az így szerzett ismereteinket integtrálni.

Jelen cikkgyűjtemény éppen ezt a célt igyekszik követni.

2011. október

A szerző

Ember és tudomány

„A tudós olyan, mint a kisgyermek,

aki színes kagylóhéjakat gyűjtöget a tengerparton…”

(Sir Isaac Newton)

Megismerhető-e a végső valóság?

Van-e korlátja az emberi tudásnak? Megismerhető-e teljes mélységében a végső valóság?

A kérdés évezredek óta foglalkoztatja azokat, akik hajlamosak törni a fejüket ilyen problémákon.

Úgy tudjuk, léteztek megvilágosodott bölcsek, próféták, vallásalapítók, akik valamilyen titokzatos belső úton eljutottak a megismerés ilyen szintjére.

Ámde mi a tudomány korszakában élünk, a „tudástársadalom” felé haladunk, ezért jogos a felvetés: el lehet-e jutni szigorúan tudományos módszerrel a végső valóság megismeréséhez és megértéséhez?

Az európai középkorban ilyen kérdés nem nagyon merült fel. Úgy tudták, hogy a Biblia minden kérdésre tökéletes magyarázatot ad, és ha hiszünk abban, ahogyan azt az egyház értelmezi, minden további kérdés értelmetlen.

Ámde idővel kétségek merültek fel, hogy a világ talán mégsem úgy működik, ahogyan az egyház tanítja. Kopernikusz felismerte, hogy a bolygók nem a Föld, hanem a Nap körül keringenek, Kepler kimutatta, hogy a keringés még csak nem is „tökéletes” körpályákon, hanem ellipszisek mentén történik, Galilei felfedezte a Jupiter holdjait, Newton pedig kidolgozta a tömegvonzás (gravitáció) egyenleteit, és ez egzakt magyarázatul szolgált Kepler és Galilei megfigyeléseihez.

Bár Newton még teljes meggyőződéssel hitte, hogy a Biblia tanítása összhangban van a tudománnyal, és bármilyen ellentmondás oka csupán a Biblia hibás értelmezése lehet, a Bibliába vetett hit kezdett lassan meginogni, és a tudomány sikerein felbuzdulva a francia enciklopédisták már szilárdan meg voltak győződve arról, hogy tudományos módszerrel minden kérdésre választ kaphatunk. Amikor pedig a híres csillagász és matematikus Laplace márki bemutatta hatalmas tudományos művét Napóleonnak, a császár kérdésére, hogy a műben miért nem esik szó Istenről, a válasz ez volt: „Felség, erre a hipotézisre nem volt szükség.”

A tudományba vetett bizalom azonban később megrendült. A valóság tökéletes megismerésének korlátjai ugyanis a XIX. század vége felé komolyabb mértékben felmerültek, mivel azt tapasztalták, hogy minél több kérdésre találjuk meg a tudományos választ, annál több új megoldatlan kérdés merül fel. Ahelyett hogy a problémák tisztulnának, folyton szaporodnak. Ráadásul egyre gyakrabban bukkant elő olyan bosszantó paradoxon, hogy egymásnak logikailag ellentmondó elméletek egyszerre bizonyultak igaznak, márpedig a józan ész azt diktálná, hogy ha az egyik elmélet igaz, a másik biztosan nem.

Logikai ellentmondás áll fenn például az általános relativitáselmélet és a kvantumelmélet között, miközben mind a két teória nagy pontosságú reprodukálható kísérletekkel igazolható. Egy másik nevezetes ellentmondás az elektron kettős természetével kapcsolatos. Meggyőző fizikai kísérlettel kimutatható ugyanis, hogy az elektron pontszerű részecske. Egy másik fizikai kísérlettel pedig ugyanilyen meggyőzően bebizonyítható, hogy az elektron térben szétterülő hullám. Ezek alapján azt sem zárhatjuk ki, hogy a valóság nem hajlandó engedelmeskedni az emberi ész logikájának.

Egy klasszikus hasonlat szerint a tudásunk világos gömb, amely sötét térben lebeg, és a felszínén sorakoznak a kérdések, amelyekre keressük a választ. Minél nagyobb lesz a gömb, annál több kérdésre nem tudunk válaszolni. A gömbön kívül lappangó kérdéseknek pedig a puszta létezéséről sincs tudomásunk, azt sem tudjuk, milyen kérdéseket lehetne még feltenni.

És most nézzük meg a tudományos kutatás módszertanát, amely lényegében a következő lépések ismételgetéséből áll.

Először is megfigyelünk különféle jelenségeket. Azután elméleteket dolgozunk ki a megfigyelt jelenségek „logikus” magyarázatára, majd az elméleteinkből következtetéseket vonunk le, és megjósoljuk további jelenségek létezését vagy lefolyását. Végül ellenőrizzük, hogy a további megfigyelések igazolják-e az elméletekből levonható következtetéseket. Ha nem, akkor az elméleteket módosítjuk, továbbfejlesztjük, tökéletesítjük. Olyan az egész, mint a mókuskerék. Folyton mindent elölről kell kezdeni, mivel szüntelenül merülnek fel olyan újabb jelenségek, amelyek az elméleteinkkel nincsenek összhangban. Ezért az elméleteket állandóan módosítgatni kell, egyes elméleteket el kell vetni és újakkal kell helyettesíteni.

Abszolút tökéletes elmélet nem létezik. Minden tudományos elméletnek vannak korlátjai, mivel az azokból levonható következtetések nem érvényesek mindig, mindenütt, minden körülmények között. Mert ha kilépünk az elmélet „érvényességi tartományából”, meglepő jelenségekkel és bizarr kérdésekkel kerülhetünk szembe. Ez történt a köznapi életben jól bevált, „klasszikus” Newton-féle mechanikával is, amikor azt a szubatomi jelenségekre próbálták alkalmazni. A felmerült paradoxonok kezeléséhez ekkor szabályszerű „paradigmaváltás” volt szükséges.

A tudományos módszer talán legkritikusabb pontja maga a logikai következtetés, amely alapvetően ma is az Arisztotelész által javasolt módon működik. Lényege a harmadik lehetőség kizárása. Ez azt jelenti, hogy egy állítás lehet igaz vagy hamis, de harmadik eset nincs.

Ezzel a logikával azonban nem lehet akármeddig eljutni. A világ legkiválóbb fizikusai például évtizedeken keresztül dolgoztak a nagy egyesített fizikai szuperelmélet, a GUT (Great Unification Theory) megalkotásán, sikertelenül. Egy híres matematikus erről így nyilatkozott: „Korábban is rájöhettek volna, hogy ez nem fog menni, ha vették volna a fáradságot, hogy tanulmányozzák a matematikus Kurt Gödel elméletét.”

Gödel nevezetes „nem teljességi tétele” szerint ugyanis, ha egy elmélet axiómarendszere ellentmondásmentes, akkor a rendszer keretein belül mindig megfogalmazható egy vagy több olyan állítás, amely helyessége nem bizonyítható, de nem is cáfolható.

Márpedig minden tudományos elmélet axiómákra, vagyis további bizonyítást nem igénylő alaptételekre épül. Példa erre a geometria egyik axiómája, amely szerint két pont között a legrövidebb út mindig az egyenes.

Gödel tételéből pedig az következik, hogy szigorúan logikai alapon elvileg lehetetlen olyan tudományos elmélet megalkotása, amely minden lehetséges kérdésre hiteles választ tud adni.

Feltehetjük azt a kérdést is, hogy a valóság mennyire objektív. A fizikai Nobel-díjas Niels Bohr és Werner Heisenberg által még az 1930-as években publikált Koppenhágai Modell szerint ugyanis az anyagot alkotó részecskék valószínűségi hullámként viselkednek, amelyek a tudatos megfigyelés hatására összeomlanak, és ezzel hozzák létre az anyagot alkotó pontszerű részecskéket.

Fred Alan Wolf amerikai fizikus szerint viszont ez azt jelentheti, hogy mindenki másmilyennek tapasztalja a valóságot, ezért a tudatunktól független, tökéletesen objektív valóság voltaképpen nem is létezik, ezért nem is lehet azt tudományos módszerekkel megismerni. Példaként Wolf olyan pszichológiai jelenségeket hoz fel, amelyekben egy rajz vagy kép több értelmezést tesz lehetővé, és a tudatunk dönti el, hogy ezek közül melyiket akarjuk látni.

A tapasztalás szubjektivitását már Einstein felvetette. A fény például elektromágneses hullám, és a különféle színek között csak a fény frekvenciájában van eltérés. Mi azonban a szemünkkel nem érzékelünk semmiféle frekvenciát, csupán színeket, és nem lehetünk biztosak abban, hogy mindenki hozzánk hasonlóan tapasztalja-e, mondjuk, a piros vagy a zöld színt.

Ámde ha ez így van, akkor talán a végső valóság tudományos megközelítése eleve reménytelen?

És mi van akkor, ha a szisztematikusan tudományos módszerek mellett igénybe vesszük a mély meditációban elérhető intuitív felismeréseket is, és ebből vonunk le következtetéseket?

A kérdés nem új, már több ezer évvel ezelőtt felmerült.

Buddha egyik beszédében például szerepel egy jógi, aki egész életét szigorú aszkézissel és meditációval töltve eléri, hogy képes visszaemlékezni százezer korábbi életére, sőt az ezek közötti létközi állapotokra is, és ebből vonja le a következtetését a végső valóság igazi természetére. Következtetése azonban teljesen elhibázottnak bizonyul.

Buddha ugyanakkor nem zárja ki a megvilágosodott bölcsesség olyan szintjének elérését, amelyben valóban megismerhetjük a végső valóságot. Ezt azonban mégsem tudjuk másoknak megmagyarázni, mert olyan nehézségekbe ütközünk, mintha egy vakon született emberrel próbálnánk megértetni, hogy mi a különbség a zöld és a kék szín között.

(Elixír, 2010. augusztus)

Paradoxonok a tudományban

Modern világban élünk, és az életünkben a tudomány meghatározó szerepet játszik. A tudományt annyira fontosnak tarjuk, hogy az már kezdi átvenni a vallás szerepét. Mindenki igyekszik racionálisan, logikusan, tudományosan gondolkodni, és csak abban hiszünk, ami tudományosan igazolható.

A tudomány azonban olyan, mint egy világos gömb, amely sötét térben lebeg. E gömbben ott vannak tudományos ismereteink, ámde a gömb körül egy határtalan, ismeretlen birodalom helyezkedik el. A gömb felszínén, vagyis a határfelületen sorakoznak a megválaszolatlan kérdések.

Minél nagyobb a gömb, annál nagyobb a felszíne, és ezért egyre több lesz a megoldatlan kérdés. Ami pedig a gömbön kívül van, arról annyit sem tudunk, hogy képesek legyünk kérdéseket feltenni.

Mindennek ellenére a modern ember vakon bízik a tudományban, és fölényes racionalizmusában azt hiszi, mindent tud, mindent megért.

Jung szerint a modern ember gondolkodásában annyira túlsúlyba került a materiális és racionális megközelítés a spirituális és intuitív oldal rovására, hogy ez komoly egyéni és társadalmi problémákat okoz.

A modern ember ugyanis személyisége egyik felét elnyomja, elfojtja. A gondolkodás elnyomja az érzelmeket, az érzékelés az intuíciót, az extrovertált kifelé élés az introvertált befelé fordulási hajlamot, a racionalizmus a vallásosságot stb.

Nem csoda, hogy a modern ember szorong és szenved, és a szenvedését azzal igyekszik kompenzálni, hogy anyagi javakkal veszi magát körül, és azt hiszi, hogy ettől majd megoldódnak a problémái.

A növekvő anyagi jólét ellenére azonban soha nem volt még annyi lelkileg sérült, neurotikus ember a világban, mint manapság.

No de mi a helyzet valójában a tudományokkal? Vajon hajlandó-e a természet és a világegyetem szolgai módon követni a tudósok spekulatív logikáját? Vajon mi lehet az oka a természettudományokban egyre szaporodó logikai ellentmondásoknak?

Lehet, hogy a tudományban kezd kibontakozni egy mindent átfogó paradigmaváltás? De megoldja-e ez vajon a tudomány ellentmondásait? Vagy a helyzet ezután még zavarosabbá válik? Nem tudhatjuk.

Egységes természettudományos világképről persze már régen nem beszélhetünk, amit az is mutat, hogy a világ élvonalába tartozó tudósok különféle, nagyon eltérő világnézeteket vallanak, amelyek a monista materializmustól a szubjektív idealizmusig, az ateizmustól a taoizmuson és a pogány gnoszticizmuson keresztül a keresztény misztikáig szinte minden lehetséges nézetrendszert felölelnek.

Ma az elméletileg legjobban kidolgozott, legegzaktabb tudomány a fizika. Megbízhatósága szinte vitán felül áll, hiszen mindennapi életünk minőségét döntő mértékben a technika határozza meg, ez pedig főleg a fizikára épül.

Fizikai elven működik például a számítógép, a mobiltelefon, a rádió és a televízió, az internet, az autó és a repülőgép, fizikai elven működnek a villamos erőművek, a haditechnikai és űrkutatási eszközök, az orvosi diagnosztikai és kémiai analitikai műszerek, a mezőgazdasági és építőipari gépek stb.

Azonban ma már az egzakt fizika tudománya is tele van logikai ellentmondásokkal. Ebben a legfurcsább talán az, hogy ha az egymásnak ellentmondó elméleteket kísérletileg ellenőrizzük, akkor azt találjuk, hogy a kísérletek külön-külön mindegyik elméletet igazolják – annak ellenére, hogy a józan paraszti ész logikája szerint, ha az egyik elmélet igaz, akkor a másik már nem lehet az.

Az elméleti fizika egyik legújabb eredményét képezi például az ún. szuperhúrelmélet, amely választ kíván adni a modern fizika valamennyi eddig megoldatlan kérdésére és ellentmondására. Ez az elmélet a tapasztalható három térbeli dimenzión túlmenően további nem tapasztalható dimenziókat is feltételez, és ebben a sokdimenziós térben elvileg végtelen sokféle háromdimenziós világ alakulhat ki.

Ezzel kapcsolatban egy nemzetközi tudományos folyóiratban azonban egy híres fizikus úgy nyilatkozott, hogy a lehetséges végtelen sok világegyetem között a mi világegyetemünk alighanem egészen speciális, különleges, egyedi, hiszen ez az egyetlen olyan lehetséges világegyetem, amelyben a szuperhúrelmélet nem érvényes.

Jelenleg a fizika legnagyobb dilemmája abban áll, hogy a modern fizika két hatalmas tartóoszlopa, nevezetesen a relativitáselmélet és a kvantumelmélet egymásnak ellentmond. Ez az ellentmondás pedig több önmagában is problematikus ellentmondásból kombinálódik, így például:

– a relativitáselmélet szerint a fizikai jelenségek lefolyása determinisztikus, ami azt jelenti, hogy a kiindulási paraméterek ismeretében bármely fizikai rendszer jövőbeni állapota elvileg pontosan kiszámítható. Ezzel szemben a kvantumelmélet valószínűségi függvényekkel számol, és ez azt jelenti, hogy a fizikai jelenségeket a kiszámíthatatlan véletlen is befolyásolja.

– a relativitáselmélet egységes négydimenziós téridőt feltételez. A kvantumelméletben ezzel szemben tér és idő két eltérő tulajdonságú entitás, és ezért a dimenziók felcserélése még formális matematikai értelemben sem megengedett.

– az általános relativitáselmélet szerint gravitációs erő nem létezik. Habár úgy tapasztaljuk, mintha lenne gravitáció, de ez csak azért van, mert a térben elhelyezkedő nagy tömegek (pl. a Föld) meggörbítik maguk körül a teret (pontosabban a négydimenziós téridőt), és a görbült térben a tárgyak úgy viselkednek, mintha gravitációs erő hatna rájuk. A kvantummező-elmélet szerint ezzel szemben a gravitációs erő valóságosan létezik, és ezt a graviton nevű részecskék áramlása közvetíti, habár ezeket a részecskéket kísérleti úton felfedezni még nem sikerült.

– a relativitáselmélet szerint nem létezhet a fénysebességnél gyorsabb azonnali kölcsönhatás vagy információátadás. A kvantumelmélet egyenleti alapján azonban – az ún. EPR-paradoxon szerint – nem lehetetlen az azonnali információkommunikáció.

– a relativitáselmélet szerint a fizikai jelenségek objektív módon zajlanak, vagyis a jelenségeket nem befolyásolja a megfigyelés. A kvantumelmélet koppenhágai interpretációja szerint viszont a megfigyelés befolyásolja a fizikai kísérletek eredményét, amelyek a kísérleti objektum és a kísérletező személy kölcsönhatása során alakulnak ki.

– a kvantumfizika szerint az ún. kvantumfluktuáció során a vákuumban, vagyis a semmiből folyamatosan képződnek anyag-antianyag részecskepárok, amelyek azután meg is semmisítik egymást. A relativitáselmélet szerint viszont anyagi részecskék spontán keletkezése lehetetlen.

– a relativitáselmélet szerint egy objektum nem hatolhat át egy másikon anélkül, hogy azokban sérülés ne keletkezne. A kvantumelmélet azonban megengedi ilyen, ún. alagúteffektus létezését, sőt ezt kísérletileg is igazolni tudja.

És még sorolhatnánk tovább a logikai ellentmondásokat, de talán ennyi is elegendő annak szemléltetésére, hogy milyen súlyos problémákat kellene megoldani az egyesített elmélettel. (Az ilyen és hasonló logikai ellentmondások részletesebb kifejtése megtalálható pl. a szerző Buddha és a részecskegyorsító c. könyvében).

Ha az egzakt fizikával ennyi probléma van, mennyi ellentmondás lehet a kevésbé egzakt tudományokban, például a biológiában, a genetikában, a pszichológiában stb.

Vegyük például elsőként a genetikát.

Az ember örökítőanyaga 46 darab kromoszómából tevődik össze, és egy-egy kromoszóma az A, C, T és G jelzésű szerves kémiai, ún. bázisgyökök sorozatából áll. Egy-egy kromoszóma átlagosan kb. 100 millió ilyen bázisgyököt tartalmaz. Ha ezt megszorozzuk 46-tal, majd az információtárolási kapacitást átszámítjuk bájtokba, akkor azt kapjuk, hogy teljes génállományunk memóriakapacitása kb. 1200 MB (megabájt), vagyis 1,2 GB (gigabájt).

A humángenetikai kutatások ugyanakkor kimutatták, hogy a teljes génállomány mintegy 97 százaléka passzív, vagyis soha nem működik, és a genetikai kódot a megmaradó 3 százalék viszi át az utódokra. Az ennek megfelelő információmennyiség ezért kb. 35 MB. Ez megfelel kb. 70-80 darab digitális fényképezőgéppel készített fényképnek.

Egy közepes teljesítményű asztali számítógép belsőmemória-kapacitása ennek legalább a tízszerese, lemezmemóriája pedig legalább az ezerszerese.

Kérdés: hogyan lehetséges ilyen kicsi kapacitású memóriában tárolni az emberi test felépítésének programját, és még ezen túlmenően az olyan öröklődő mentális képességeket, mint például a matematikai, zenei, irodalmi, képzőművészeti tehetség stb.?

A kérdés tovább bonyolódik, ha figyelembe vesszük a modern mélylélektan eredményeit is. Jung óta tudjuk, és ezt Assagioli kutatásai is alátámasztják, hogy az emberiség rendelkezik egyfajta kollektív emlékezettel. Ebből a közös memóriából az egymástól távol élő, különféle eltérő kultúrájú népekhez tartozó emberek álmaiban, fantáziáiban, szimbólumaiban, a népek hagyományaiban, népmesekincsében, képzőművészetében stb. megjelennek ugyanazok az ősképek, szimbólumok. Ezeket nevezte Jung archetípusoknak.

Hogyan lenne lehetséges, hogy a fentebb említett viszonylag csekély genetikai memóriában még ezek az archetípusok is elférjenek? Ráadásul ezek az ősképek is valamiféle dinamikus állapotban vannak, ami a különféle népek tudattalanjának folyamatos kölcsönhatását feltételezi.

Lehet, hogy állandó tudattalan kommunikáció zajlik az emberiség egyedei között? Minden lehetséges. Több élvonalbeli tudós sem tartja kizártnak ilyen kommunikáció lehetőségét. Itt talán Rupert Sheldrake és László Ervin nevét lehetne megemlíteni, akik a kommunikációt az ún. morfogenetikus mező, illetve pszímező közvetítésével képzelik el. Emellett érdemes megemlíteni a fizikai Nobel-díjas Brian D. Josephson professzort is, aki kvantumfizikai megközelítésben végez ezzel kapcsolatos kutatásokat.

Hihetünk-e ezek után a tudósoknak, vagy sem? Talán azt mondhatjuk, hogy kellő óvatossággal azért hihetünk. De soha ne feledjük, hogy a természettudományokban már eddig is számos forradalmi változás zajlott le. És ezek úgy születtek, hogy egy tudós előállt egy merőben új ötlettel, méghozzá olyan ötlettel, amely gyökeresen ellenkezett azokkal a nézetekkel, amelyeket az akkori hivatalos tudomány már szentnek és sérthetetlennek tartott.

Érdemes például emlékeztetni arra, hogy több mint százötven évvel ezelőtt elmegyógyintézetbe zárták Robert Meyert, aki az energiamegmaradás elvét hirdette, száz évvel ezelőtt pedig Albert Einstein csak nagyon nehezen tudta publikálni az első cikkét a speciális relativitáselméletről, mert az akkori tudósok úgy vélték, hogy egy ilyen áltudományos spekuláció nem illik bele egy színvonalas tudományos folyóirat profiljába.

(VILÁGKÉP, ezoterikus-tudományos antológia, I. kötet, 2006. május)

Az emberi tudat és a világegyetem

A tudatos agy alighanem a tudomány legnagyobb megoldatlan problémája. Nem sikerült megmagyarázni az öntudat és a szubjektív érzések eredetét, és azt az ellentmondást, amely a szabad akarat és a természet oksági törvényei között feszül.

David J. Chalmers, az Arizonai Egyetem professzora 1995-ben a Journal of Consciousness Studies című tudományos folyóiratban foglalta össze a szubjektum–objektum-kettősséggel és a tudat tapasztalásával kapcsolatos „könnyű” és „nehéz” kérdéseket.

Chalmers szerint egyetlen igazán nehéz kérdés létezik, az, hogy mi az a fizikai effektus, amely a tudatosság szubjektív tapasztalását előidézi.

Chalmers elvetett számos neurofiziológiai magyarázatot, mert szerinte ezek nem adnak kielégítő választ az igazi nehéz kérdésre. Szerinte egyetlen magyarázat lehetséges, az, hogy a tudatos szubjektív tapasztalás a kozmosz alapvető tulajdonsága, amely ugyanolyan primer jelenség, mint a tér, az idő, az anyag és az energia, és nem vezethető vissza semmiféle más ismert fizikai alapjelenségre.

Chalmers megvizsgálta az általa könnyűnek nevezett problémákat is, amelyek különféle számítástechnikai és neurológiai modellek segítségével megmagyarázhatók. Ide az olyan jelenségek tartoznak, mint az érzékelés, a memória, a megkülönböztetés, a kategorizálás, a nyelvi kommunikáció, a figyelem összpontosítása, a viselkedés önkontrollja, az éber és alvási állapotok különbözősége stb. Ezek a problémák azonban csak relatív könnyűek, abban az értelemben, hogy ha nem is ismerjük mindegyikre a korrekt választ, mégis remélhető, hogy az előbb-utóbb megtalálható.

Chalmers szerint sok tudós összetéveszti a könnyű és nehéz kérdéseket, és amikor megoldanak egy könnyű kérdést, úgy hiszik, hogy az igazi nehéz kérdésre kaptak választ. Márpedig a könnyű problémák tudományos magyarázata kizárólag az ún. kognitív képességek és funkciók vizsgálatára vonatkozik, csupa olyan jelenségre, amelyre elvileg egy számítógéppel vezérelt automata is képes, de nem magára a tudatosságra.

Hasonló probléma az élet fogalmával kapcsolatban is felmerül. A tudomány leírja, hogy a DNS-molekulák segítségével hogyan továbbítódik a genetikai kód, hogyan reprodukálódnak az élőlények, hogyan alkalmazkodnak a környezethez, milyen anyagcsere-folyamatok zajlanak bennük, ámde arra mégsem ad választ, hogy mi az élet, és miért léteznek élőlények.

Ami pedig az élőlények kognitív és viselkedési funkcióit illeti, a tudomány például a tanulással kapcsolatban leírja, hogy a külvilágból érkező információk hogyan lépnek be az idegrendszerbe, és ott milyen átalakulások zajlanak. Tisztázatlan azonban, hogy mindezekhez miért társul a tapasztalás szubjektív érzése, vagyis, hogy miért kapcsolódnak ezekhez a funkcionális működésekhez tudatos tapasztalások. Mi az oka például annak, hogy ha különféle meghatározott frekvenciájú elektromágneses hullámok jutnak be a szemünkbe, akkor azt tudatosan piros, zöld vagy kék színűnek tapasztaljuk, miközben nem érzékelünk semmiféle frekvenciát?

Más szóval: tisztázatlan a kapcsolat a biológiai szervezet működése és a tudatos tapasztalás élménye között.

Általában azt mondjuk, hogy egy cselekvés akkor tudatos, ha szándékos, és egy élő szervezet akkor tudatos, amikor éber állapotban van. A tapasztalás viszont a tudat szubjektív aspektusa, az, hogy tapasztaljuk a színeket, a teret, a fájdalmat, az érzelmeinket, és ennek alapján tudatosan dönthetünk a cselekvéseinkről.

De még a reflex jellegű, spontán cselekvések esetén is jelen van a szubjektív öntudat. Gondoljunk csak arra, hogy egy számítógéppel vezérelt automata robot is képes lehet elkapni a „kezét”, amikor odaér vele a forró kályhához, ámde közben nem „érez” fájdalmat.

Chalmers felteszi a kérdést: vajon miért váltanak ki bennünk érzéseket és érzelmeket a külvilágból érkező ingerek, mi az oka annak, hogy van belső lelki életünk, hogy szépnek tartunk egy dallamot vagy egy műtárgyat, hogy képesek vagyunk szenvedést és boldogságot érezni?

Az utóbbi évtizedekben számos elmélet született a tudat megmagyarázására.

Így például Crick és Koch 1990-ben publikált elmélete szerint a nagyagykéregben mérhető 35–75 Hz frekvenciájú oszcilláció lehet a tudatosság alapja. Chalmers szerint azonban ez az oszcilláció csupán egyik jele a tudatosságnak, de nem az oka. Egyébként maga Koch is úgy nyilatkozott 1992-ben egy interjúban, hogy a szubjektivitás érzésére, a játékos kedv, a fájdalom, az élvezet, a kék szín vagy a rózsaillat szubjektív tapasztalására nincs tudományos magyarázat.

Egy másik megközelítés a tudatosság globális munkatérelmélete, amelyet Baars dolgozott ki és publikált 1988-ban. E szerint a teljes neurális hálózat egyfajta globális munkateret alkot, és ebben helyezkedik el az öntudat „tartalma”. Az agyban a kognitív működések kezelésére szolgáló, nem tudatos működésű funkcionális processzorok találhatók, a globális munkatér és a funkcionális processzorok közötti kommunikációt pedig egy központi processzor közvetíti, amely képes hozzáférni a globális munkatér tartalmához. Chalmers szerint az elmélet tetszetős, ámde nem ad magyarázatot arra, hogy a munkatér tartalma hogyan válik tudatos tapasztalássá.

Edelman 1989-ben publikált elmélete összekapcsolja az észlelési tudatosságot a szubjektív öntudattal, Dennett 1991-ben publikált elmélete a tudattartalmak közlési képességére próbál magyarázatot adni, Jackendoff 1988-ban publikált elmélete pedig a tudatos működés során működő adatfeldolgozási processzusokat magyarázza.

Mások viszont úgy vélik, hogy az öntudat kérdése kívül esik a tudományosan vizsgálható jelenségek körén, és azzal inkább csak a filozófusok vagy a teológusok foglalkozzanak.

Vannak olyan tudósok is, aki tagadják, hogy egyáltalán létezik a probléma, mivel ha a kognitív funkciók fiziológiáját megmagyarázzuk, nem marad több megmagyaráznivaló.

Vannak olyan elméletek is, amelyek szerint, ha egy organizmus elér egy kritikus bonyolultsági szintet, automatikusan megjelenik benne a tudatosság, de hogy miért, arra nincs magyarázat.

Akad olyan álláspont is, amely szerint „csupán” azt az agyi neurofiziológiai folyamatot kell felderíteni, amely a működése során létrehozza a tudatosság jelenségét.

Chalmers szerint valamennyi ismert elmélet megkerüli a nehéz problémát, és egyfajta pótcselekvésként valami mást magyaráznak meg, mint ami a lényeg, és bár elismeri ezen elméletek számos hasznos eredményét, a szubjektív tudatos tapasztalás magyarázatára ezeket nem tartja kielégítőnek.

Chalmers szerint le kell vonni a következtetést, hogy a tudat nem vezethető vissza semmiféle fizikai, biokémiai, bioelektromos, neurofiziológiai folyamatra. Az erkölcs, a lelkiismeret vagy az esztétikai érzés mögött nem áll fizikai magyarázat. Ha pedig a tudatot nem lehet visszavezetni egyszerűbb jelenségekre, vagyis ha nem létezik reduktív modell, akkor az egyetlen megoldás egy nemreduktív modell lehet.

A fizikában is ismeretesek semmi másra vissza nem vezethető alaptényezők, Chalmers kifejezésével: fundamentális entitások, amelyeket nem lehet úgy megmagyarázni, hogy a kérdéses jelenséget visszavezetjük egy még egyszerűbb jelenségre. Ilyen például az anyag, a tér, az idő, az energia stb. Ha pedig a fizikában olyan jelenséget fedeznek fel, amely nem vezethető vissza ezekre vagy ezek kombinációjára, akkor be kell vezetni egy újabb fundamentális entitás fogalmát.

Ez történt például a XIX. században, amikor felfedezték az elektromos és mágneses jelenségeket, és kiderült, hogy ezeket nem lehet megmagyarázni az ismert mechanikai, termodinamikai vagy egyéb fizikai effektusokkal. Be kellett ezért vezetni olyan fogalmakat, mint a villamos töltés, a mágneses fluxus, az elektromágneses tér és hullám, és ezek segítségével Maxwell már megalkothatta az elektrodinamika tudományát, amelyre – többek között – a mai modern rádiós és televíziós hírközlési technika épül. Nem sokkal később pedig a relativitáselmélet kidolgozásakor fundamentális entitásként be kellet vezetni a négydimenziós téridő fogalmát is.

Chalmers szerint a tudat tudományos elmélete is csak úgy alkotható meg, ha bevezetünk egy új fundamentális entitást, mégpedig a tudatos szubjektív tapasztalás fogalmát. Egy új alapfogalom megjelenése azonban nem cáfolja, hanem csak kiegészíti az ismert természeti törvényeket, és megmutatja, hogyan kapcsolódik ezekhez az új entitás. A következő megoldandó kérdés ezért az: hogyan működik a kapcsolat – vagyis a kölcsönhatás – a tudat és a fizikai jelenségek között? E kérdés tisztázása érdekében Chalmers nemreduktív elmélete három alaptételre épül.

Chalmers első alaptétele a strukturális koherencia elve, amely azt jelenti, hogy minden kognitív processzushoz tartozik szubjektív tapasztalás, és viszont. Más szóval: az éberség mechanizmusa korrelál a tudatos tapasztalással.

Chalmers második alaptétele a szervezési invariancia elve, amely szerint bármely két azonos funkcionális apparátussal felruházott rendszer azonos minőségű tapasztalásokat hoz létre. Ha például a neurális hálózat egy részét szilíciumcsipekre cserélnénk, a tapasztalás nem változna meg.

Meg kell említeni, hogy ezt az állítást cáfolja például Searle, aki szerint a tudatosság kizárólag biológiai jelenség. Ellenkezik ez a tétel a tudatműködések Penrose-féle kvantumfizikai értelmezésével is, mivel a szilíciumcsipek nem hasznosítják azokat a kvantummechanikai effektusokat, amelyek az agyműködésben szerepet játszanak.

Chalmers válasza a kifogásokra az, hogy a szilíciumcsipes helyettesítés technikailag talán tényleg lehetetlen, és a példával csupán azt kívánta szemléltetni, hogy ha lehetséges volna a neurobiológiai hálózatot tökéletesen azonos funkciójú rendszerrel helyettesíteni, akkor hasonló külső ingerekhez hasonló szubjektív tapasztalások társulnának.

Chalmers harmadik alaptétele a kettős aspektusú információ elve, amely Shannon 1948-ban publikált tételére épül. E szerint ahol van információ, ott információs állapotok is vannak, és ezek be vannak ágyazva egy ún. információs térbe. Ez utóbbi azonban csupán absztrakt fogalom, de fizikailag megtestesíthető. Az információ kettős aspektusa azt jelenti, hogy kapcsolat van a fizikailag megtestesült információs tér és a szubjektív tapasztalás információs tere között. Az egyik az információ külső, a másik pedig annak belső (szubjektív) aspektusa. Chalmers idézi Wheeler megállapítását is, amely szerint a fizikai világban az információ is olyan alaptényező, azaz „fundamentális entitás”, amely nélkül a tapasztalható jelenségeket nem lehet megérteni.

Chalmers szerint a tapasztalás minősége függ a kognitív rendszer és a fizikai információs tér bonyolultságától is. Egy egérnek például egyszerűbb információprocesszáló struktúrája van, és ennek megfelelően egyszerűbbek a tapasztalatai.

Chalmers elméletére reagálva Chris King, az Aucklandi Egyetem professzora több publikációjában – többek között a Journal of Mind and Behavior és a Physics Essays c. folyóiratban – kifejtette, hogy szerinte az agy alapvetően kvantumfizikai elven működik, és a felvetett nehéz kérdésre a kvantumelmélet, a káosz- és fraktálelmélet, valamint a kvantumkozmológiai elméletek kombinációja adhat magyarázatot.

King abból indult ki, hogy az agy kvantumfizikai elven működik, ezáltal hozza létre a tudatos tapasztalás információs bázisát.

Az emberi agy az eddig ismert legbonyolultabb struktúra. Kb. 100 milliárd neuronból áll, és minden egyes neuron önmagában is adaptív képességű. Egy-egy neuronnak akár 10 ezer szinaptikus kapcsolata lehet, és ezek elosztott párhuzamos működésű rendszert alkotnak, amelyben anatómiailag felismerhető eltérő funkciójú régiók (látás-, beszéd-, motorikus stb. központok) vannak, amelyek aktivitása műszeresen külön-külön mérhető.

Az agy azonban mégsem fogható fel úgy, mint valamiféle bonyolult számítógép.

A számítógép működése ugyanis determinisztikus, és csak olyan műveleteket végez, amelyeket beleprogramoztak. Egyetlen számítógép sem kezd el szabad idejében magától töprengeni például olyan problémákon, hogy mi lehet az élet értelme, vagy hogy tetszik-e neki egy festmény.

A számítógépek számítási teljesítménye ugyanakkor rendkívül nagy. Egy modern számítógép percek alatt képes numerikusan megoldani egy olyan bonyolult egyenletrendszert, amely egy profi matematikusnak papír-ceruza módszerrel több évet venne igénybe.

Másfelől viszont, ha az őserdőben például egy vadállat megtámad egy kisebb állatot, a támadás nem mindig sikeres, mert a kiszemelt áldozat a másodperc töredéke alatt képes lehet a legcélszerűbb menekülési viselkedést megvalósítani. Ráadásul hasonló támadások esetén mindig más módon kell menekülnie, hogy a viselkedése ne legyen megtanulható és előre kiszámítható. Ha számítógéppel akarnánk meghatározni az esetenkénti optimális menekülési mozgást, ehhez a leggyorsabb számítógépnek is sokkal több időre volna szüksége, mint amennyi a létért folyó küzdelem során a veszélybe került élőlénynek rendelkezésére áll. Pedig az agya sokkal egyszerűbb, mint az emberé.

Fel lehet tenni a kérdést: vajon mi okozza az óriási teljesítménykülönbséget a programozott számítógép és a biológiai agy és idegrendszer között, amely szerint az egyik esetben a számítógép, míg a másikban az agy van nyerő fölényben?

A válasz összefügg a kvantumfizikával. Számos kvantumfizikus – többek között Heisenberg – feltételezte, hogy a szabad akarat alapja a kvantumfizikai határozatlanság.

Hogy a kvantumfizika szerepét jobban megértsük, érdemes emlékeztetni az egyik legfurcsább jelenségre, ez pedig a részecskék kettős természete, az, hogy egy részecske egyszer pontszerű objektumként, máskor pedig térben szétterülő hullámként viselkedik, és amelynek meggyőző illusztrálása a kétréses interferenciakísérlet.

Az interferencia jelenségre jó példát szolgáltatnak a víz hullámai, amelyeket megfigyelve észrevehetjük, hogy ha két hullámfront találkozik, az eredmény attól függ, hogy ezek milyen viszonyban állnak egymással. Ha hullámhegy hullámheggyel találkozik, az eredmény nagyobb hullám lesz. Ha pedig hullámhegy hullámvölggyel találkozik, a hullámok legyengítik vagy akár megsemmisítik egymást.

Hasonló jelenség fény esetén is megfigyelhető. Ha egy fényforrás (célszerűen lézer) fényét kettéosztjuk oly módon, hogy azt egy lemezen vágott két résre vetítjük, a lemez mögött megfelelő távolságra elhelyezett felfogóernyőn interferenciacsíkokat láthatunk, amelynek oka az, hogy az interferáló fénysugarak helyenként kioltják egymást.

Bár ezt a jelenséget már az 1800-as évek elején ismerték, a fizikusok meglepetéssel tapasztalták, hogy részecskékből álló sugárzásoknál is fellép interferencia. Ez azt jelenti, hogy a részecskehullámok is kioltják egymást.

A jelenség magyarázata az lehet, hogy minden egyes részecskével együtt utazik egy valószínűségi hullám, amely megmutatja, hogy egy adott helyen és időpillanatban a részecske mekkora valószínűséggel képes kölcsönhatásba lépni, vagyis a felfogóernyőbe becsapódni. Ha pedig egy nyalábban sok részecske közlekedik, ezek becsapódási eloszlását az fogja meghatározni, hogy hol kisebb és hol nagyobb a becsapódás valószínűsége.

Magyarázható azonban ez a jelenség úgy is, hogy amíg a becsapódás, vagyis a részecske „észlelése” meg nem történik, addig a részecske csupán hullámállapotban létezik, és ezért képes egyszerre átmenni mind a két résen, becsapódáskor pedig a hullám eltűnik és átalakul pontszerű részecskévé.

A Niels Bohr és Werner Heisenberg által még az 1930-as években kidolgozott Koppenhágai modell ennél is tovább megy, és azt feltételezi, hogy a hullámállapot eltűnése és a tapasztalható részecske megjelenése tudatos megfigyelés hatására következik be.

A részecskék kettős természetével kapcsolatos fontos jelenség még a kvantumbizonytalanság, amely miatt egyetlen részecske jövőbeni viselkedését lehetetlen kiszámítani és megjósolni, ám ha egy jelenségben sok részecske vesz részt, ezek statisztikus viselkedése megjósolható. Hasonló ez ahhoz, ahogyan nem tudjuk megjósolni, hogy egy születendő gyerek fiú lesz-e, vagy lány, de arra jó előrejelzést tudunk adni, hogy a következő évben az országban hány fiú és lány fog megszületni.

További fontos kvantumfizikai jelenség a nemlokális összekapcsolódás, más néven EPR-effektus. Ez a rövidítés Einstein, Podolsky és Rosen nevének kezdőbetűjéből áll, akik 1935-ben publikálták a jelenség elméleti lehetőségét. Einstein azonban nem azt állította, hogy ilyen jelenség létezik, hanem azt, hogy egy ilyen képtelen jelenség logikusan következik a kvantumelméletből, és ez arra mutat, hogy az elmélet nem tökéletes. Azóta azonban kiderült, hogy ilyen effektus tényleg létezik, bár azt nem tudhatjuk, hogy az elmélet mennyire tökéletes.

Az EPR-effektus szerint, ha két részecske kölcsönhatásba lép, azután szétválnak az útjaik, közöttük továbbra is fennmarad egyfajta kapcsolat, és a viselkedésük egymás komplemense lesz – például két csatolt elektron spinje mindig egymással ellentétes irányú lesz. Einstein a jelenséget azért tartotta kizártnak, mert az EPR-effektusban részt vevő részecskék közötti „kommunikáció” gyorsabb a fénysebességnél, ami a relativitáselmélet szerint lehetetlen.

Az EPR-effektus és a hullámállapot összeomlásának különös esete a Wheeler-féle késleltetett választási kísérlet.

A kérdés úgy szól: mi történik, ha a kétréses interferenciakísérletben megvárjuk, amíg a fényhullám áthalad azon a lemezen, amelyen a két rés van, majd bezárjuk az egyik rést? Fellép-e ilyenkor is interferencia?

A kérdés azért fontos, mert amikor a fényrészecskék kilépnek a fényforrásból, már a kétréses takarólemez elérése előtt el kell dőlnie annak, hogy ezek hullámként haladnak át mindkét résen, vagy pontszerű részecskeként az egyiken.

Sajnos a fénysebesség nagyon nagy, ezért ilyen kísérletet laboratóriumban elvégezni legalábbis komoly nehézséggel jár. Van azonban egy szellemes megoldás, ez pedig a gravitációs lencse. Ha ugyanis a fényforrás például egy tőlünk százmillió fényév távolságnyira lévő szupernóva, és közöttünk van egy galaxis, akkor ez el fogja téríteni a szupernóva fényét úgy, hogy az jobbról is meg balról is megkerüli a galaxist. Így azután a galaxis két széle úgy működik, mint két rés egy takarólemezen, és ezekkel végre lehet hajtani az interferenciakísérletet.

Az eredmény az, hogy ha a műszerünkbe a mindkét irányból érkező fényrészecskéket (fotonokat) beeresztjük, akkor interferenciacsíkokat kapunk, ha pedig csak az egyik irányút, akkor egyetlen résnek megfelelő, ún. diffrakciós eloszlás mérhető.

Wheeler szerint ez azt jelenti, hogy itt és most a mérésünkkel befolyásolhatunk egy múltbeli eseményt, és eldönthetjük, hogy a most ide érkező fotonok a galaxis mindkét vagy csak az egyik oldala mellett mentek el sok millió évvel ezelőtt, amikor még nem is létezett a műszer, amellyel most mérünk.

King rendkívül fontosnak tartja ezt a jelenséget a szubjektív tudatosság vizsgálata szempontjából is. A kétréses interferenciajelenség ugyanis nemcsak azonnali kölcsönhatást jelent csatolt kvantumobjektumok között, de kapcsolatot időben vissza a múlt felé, ami azonban sérti az okság (kauzalitás) elvét.

King a jelenség magyarázataként a tranzakciós szuperkauzalitás elméletet javasolja.

A tranzakciós elméletet először Cramer publikálta 1986-ban. E szerint az időben egymással szemben haladó hullámok interferenciája lehet a magyarázat. A fénykibocsátó (emitter) és a fénybefogadó (abszorber) közötti kapcsolat úgy zajlik, hogy az emitter kiküld egy „ajánlathullámot”, deklarálva, hogy képes kibocsátani egy fotont. Erre az abszorber kiküld egy „visszaigazoló hullámot” az időben hátrafelé.

A két „árnyékhullám” azután kialakít egy reális fotont. Az ilyen folyamatban általában sok emitter és sok abszorber között zajlik oda-vissza az ajánlat-visszaigazoló hullámcsere, míg végül a hullámok összeomlásakor mindegyik emitter egy, de csakis egy abszorber felé bocsátja ki a fotont.

Ez a jelenség nemlineáris matematikai modellel írható le, amelyben olyan időparaméter is szerepel, amely nem része a reális téridőnek. Ez az a bizonyos, ún. kettős idejű (dual-time) szuperkauzalitás, ahol King szerint a tudatos megfigyelő szerepet kap.

A jelenség kapcsolatba hozható egyfajta tér-idő paradoxonnal is. Mint tudjuk, a tér szimmetrikus, többdimenziós és nem irányfüggő, az idő viszont egydimenziós és irányfüggő, amelyben a múltat ismerjük, de a jövő bizonytalan. Ezek komplemens jelenségek, akárcsak a részecske és a hullám.

Azt is tudjuk, hogy a relativitáselméletben tér és idő négydimenziós téridőt alkot. Stephen Hawking szerint pedig a négydimenziós téridőnek akár önmagába záródó görbülete is lehet, és akkor olyan, mint egy négydimenziós gömb az ötdimenziós térben. Ha ez igaz, akkor ilyen téridőben az ősrobbanás olyan, mint a földgömbön az Északi-sark, amelyhez ha eljutunk, semmi különöset nem veszünk észre.

A problémát King szerint tovább bonyolítja az a kvantumfizikai felismerés, hogy létezhetnek negatív energiájú részecskék, amelyekre vonatkozó egyenlet megoldása ellentétes időirányt eredményez. Ezért egy negatív energiájú antirészecske (retardált) mozgása az időben visszafelé ugyanaz a mozgás, mint amikor egy pozitív energiájú részecske a megszokott, „normális” időirányban mozog. Mivel pedig a foton önmaga antirészecskepárja is egyben, ezért normális és retardált foton is egyszerre, és képes lehet az időben előre-hátra mozogni.

E problémához kapcsolódik a Richard Feynman és mások által kidolgozott kvantummező-elmélet, amely szerint az erőtereket olyan, ún. virtuális részecskék áramlása közvetíti, amelyek nem rendelkeznek nettó pozitív energiával, és a kvantumbizonytalanság határain belül folyton eltűnnek a vákuumban, majd újból előtűnnek a semmiből. Így azután az üresnek tűnő tér voltaképpen a lét és a nemlét határán ide-oda billegő részecskék óceánja.

E ponton felvethető az a kérdés is, hogy ha a légüres térben a vákuumfluktuáció során spontán keletkeznek részecske–antirészecske-párok, akkor ez azt jelenti, hogy az univerzumban mindig mindenhol megtalálható valamennyi fundamentális entitás, és akkor ez Chalmers elmélete szerint érvényes lehet a szubjektív tudatosságra is. Ha pedig ez igaz, akkor a tudatosság betölti az egész univerzumot, mint valami finoman eloszló közeg.

Ha azt vizsgáljuk, hogyan működik a szubjektív tudatosság, és hogyan lesz az észlelésből szándék és a szabad akarat, semmiképpen nem lehet az agyat determinisztikus működésű rendszernek tekinteni. A működésében King szerint szerepet játszik a már említett kvantumbizonytalanság és nemlokalitás (EPR-effektus), és ehhez jöhet hozzá a kaotikus rendszerek képessége kis fluktuációk felerősítésére.

Az agy ugyanis időnként kaotikus rendszerként viselkedik, mivel működésének holografikus és nemlineáris tulajdonságai birtokában átléphet egyfajta káoszállapotba, és pillangóeffektus jellegű működéseket produkálva létrehozhat új paraméterstruktúrákat. Ilyen állapotváltozásokat EEG-mérések is igazolnak.

A káoszállapot forrása pedig a részecskék statisztikus viselkedéséből fakadó „kvantumkáosz”. Az agykérget alkotó szerves molekulák ugyanis nemcsak részecskék, hanem hullámok is, és a hullámállapotok összeomlása idézi elő a kaotikus fluktuációkat, majd ezek felerősödését, vagyis egyfajta szuperszenzitivitást a kvantumkörnyezet instabilitása iránt.

King szerint az agykéreg fizikai architektúrája fraktál jellegű, amely lehetővé teszi, hogy a kaotikus instabilitás felfelé és lefelé továbbterjedhet a különböző hierarchiaszinteken keresztül, amely által akár egyetlen kvantum fluktuációját is képes lehet felerősíteni. Ezek a folyamatok több hierarchiaszintre terjednek ki, lehetővé téve az élőlénypopulációk adaptációját a környezethez, sőt a véletlenszerűnek tűnő folyamatokból akár kreatív gondolatok is születhetnek.

Kétségtelen ugyanakkor, hogy az agy a megfelelő túlélési stratégia kialakítása érdekében optimumkereső számítási műveleteket is képes elvégezni. A biológiai szervezetek túlélési döntései esetén azonban a rendelkezésre álló idő sokszor csak tizedmásodpercekben mérhető, a feladat bonyolultsága viszont nagyon nagy, és mivel a számítási lépések száma szuperexponenciálisan növekszik a feladat bonyolultságával, csak párhuzamos processzálással lehet esély a megoldásra.

Ehhez azonban szubjektív öntudattal kombinált olyan agy szükséges, amely a kvantumszámítógép elve alapján képes működni. Ilyen modellt állított föl Penrose és Hameroff – szerintük az ún. qbitek (kvantumbitek) az agysejtek szinapszisainak mikrocsövecskéiben jöhetnek létre, amelyek hullámfüggvényei azután az egész agyra szinkronizálódhatnak. Ez azonban King szerint még nem ad magyarázatot a szabad akarat kérdésére, például arra, hogy miért dönt valaki úgy, hogy zeneművet alkot, habár erre nincs szüksége a túléléshez.

A szubjektív tudat problémája kapcsolatban áll az élet kialakulásának problémájával is, és egyik kérdés a másik nélkül nem értelmezhető. King szerint az élet keletkezésének megértése a molekuláris véletlenszerűségek helyett sokkal inkább kozmikus kvantumjelenségek elágazásainak szisztematikus sorozatára épülhet a négy alapvető kölcsönhatás szétválásától kezdve az elemi részecskék, a kémiai elemek és vegyületek, majd a DNS- és RNS-struktúrákon keresztül egészen a szerves organizmusok kialakulásáig.

E folyamatban már a valódi sejtmaggal rendelkező eukarióta sejtek gerjesztett sejtmembránjainak kaotikus érzékenysége alkalmassá tette ezeket arra, hogy instabilitást okozó lengések nélkül felerősítsék a visszacsatolásokat a környezethez való adaptáció során. Ez az érzékelési „üzemmód” azonban már nem csupán egyszerű biológiai működés, hanem egyúttal kvantumos kölcsönhatás a molekuláris szerkezetű anyag és a fizikai univerzum között.

Az egyetlen testnyílással rendelkező, akár önmagát kifordítani képes hidraállatok életműködése pedig már felveti a kérdést, hogy a kialakulásuk kognitív fejlesztés vagy spontán adaptáció során történt-e. Az is kérdés, hogy a szenzitív sejtekből később hogyan jött létre a fejlettebb élőlényekben az agy.

Az öntudat ugyanis olyan jelenség, amelyet az idegrendszer igénybe vesz, felhasznál, kifinomít és eltárol, mivel jelentős túlélési értékkel rendelkezik az élő organizmus számára. Ennek érdekében alakult ki az evolúció során a tudatos agy, amely a nemlokalitásnak köszönhetően rendelkezik prediktív képességgel is – nem úgy, mint a determinisztikus algoritmusok szerint működő számítástechnikai eszközök.

King modellje szerint az idegrendszer kifejlődésének kezdetén megjelent az egyedi eukarióta sejtek reagálóképessége a kvantumperturbációkból származó kaotikus ingerlésekre, és ily módon a tranzakciós hullámok cseréje által észlelte a saját azonnali lehetséges jövőjét, amely szelektív túlélési előnyökkel járt.

Az észlelés, szándék és akarat tranzakciós modellje szerint itt lép be a szubjektív tudatosság, amely képes megsérteni a szigorú kauzalitást, és ezzel a kezdeti feltételekből adódó determinált jövőt képes lehet megváltoztatni.

Miután kialakult egyfajta észlelés-öntudatosság, a többsejtű ideghálózatok – egyre több szubjektív tudatosság felhalmozásával – kifejlesztették a tér- és az időészlelés képességét is, és ezzel a kvantumkáosz nemlokális tér-idő tulajdonságaiból színre lépett a szubjektív öntudattal felruházott agy.

A létező valóságban ezért a hullámrészecske-komplementaritáshoz hasonló komplementaritás érvényesül, amelynek egyik oldala a szubjektív öntudat, a másik pedig az objektív fizikai univerzum, és az utóbbinak része a saját organikus szervezet és a fizikai agy is, amely a kapcsolatteremtő eszköz („interfész”) szerepét tölti be a fizikai univerzum és a kozmikus szubjektivitás között.

Ez összhangban van Barrow és Tipler antropikus univerzummodelljével is, és felveti azt a gondolatot, hogy talán az általunk tapasztalható fizikai világ is szuperponált kvantumfizikai hullámok összeomlása során jött létre, amelynek oka már akkor is a tudatos megfigyelés volt.

Az mindenesetre kétségtelen, hogy számunkra a tudatos tapasztalás jelenti az egyéni létezést, és a tudatos, kollektív, szubjektív tapasztalás konszenzusos összhangja mutatja nekünk a világot egységesnek. Kérdés azonban, hogy egy ilyen összhang nélkül a fizikai világ létezhetne-e egyáltalán. King szerint ebben az értelemben az agy lehet az univerzum keletkezésekor beindult kvantumfolyamatok végső örököse.

A kozmológia nehéz kérdése pedig analóg a tudat nehéz kérdésével:

Vajon mi a kapcsolat a megfigyelő és a világegyetem, illetve a tudatos szubjektivitás és az objektív fizikai világ között? Ezekre a kérdésekre azonban a modern agyterület aktivitására irányuló vizsgálatok (PET, MRI stb.) nem adnak választ.

(http://www.inco.hu/inco13/tudatk/cikk0h.htm)