FLOW
Az áramlat

A tökéletes élmény pszichológiája

Az elme kerekei

MEGJELENT KÖTETEK

Csíkszentmihályi Mihály: Kreativitás

Peck, M. Scott: Hazug emberek: a gonoszság lélektana

ELŐKÉSZÜLETBEN

Sacks, Oliver: Muzikofília

Sacks, Oliver: Hogyan lát az elme?

Csikszentmihályi Mihály–Larson, Reed: Hurrá, kamaszodunk!

Csíkszentmihályi Mihály

FLOW –
AZ ÁRAMLAT

A tökéletes élmény
pszichológiája

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Mihaly Csikszentmihalyi: Flow
The Psychology of Optimal Experience

Harper Perennial, 1991

Fordította

Legéndyné Szabó Edit

Az eredetivel egybevetette, illetve szakmailag ellenőrizte

Boross Ottilia

IISBN 978 963 05 8833 1

Kiadja az Akadémiai Kiadó, az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja
1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.
www.akademiaikiado.hu

Első magyar nyelvű kiadás: 1997

© Csíkszentmihályi Mihály, 1991

Hungarian translation © Legéndyné Szabó Edit, 1997

© Akadémiai Kiadó, 2010

A kiadásért felelős

az Akadémiai Kiadó Zrt. igazgatója

Felelős szerkesztő: Tárnok Irén

Termékmenedzser: Egri Róbert

Tördelés: Papermoon 2006 Kft.

Borítóterv: Környei Anikó

ISSN 2061-2087

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás,
a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás,
valamint a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

Isabellának, Marknak és Christophernek

Áramlatok, elmék, kerekek

Csíkszentmihályi Mihály Flow-ja, azaz a tökéletes élmény pszichológiája lassan induló, de ellenállhatatlan áradással terjedt el a világon. Az először két évtizede megjelent kötet előkelő helyen áll a nemzetközi eladási listákon, és rendületlenül tovább gyarapítja világszerte sokmilliós olvasótáborát. Kevés pszichológiai műnek volt és van ekkora hatása. Ez még akkor is méltánylandó, ha általános tapasztalat, hogy az érdeklődés egyre erősödik a hasonló témájú, a lélek működését, a boldogság elérésének módjait tárgyaló bölcs és kevésbé bölcs kötetek iránt.

A Fiuméban, magyar családban született, s az Egyesült Államokban tanuló, később a Chicagói Egyetem, majd a kaliforniai Claremont Graduate University professzoraként dolgozó Csíkszentmihályi tudományos módszerekkel közelít az általa megfogalmazott kérdésekhez. Szakmai felkészültségét és hatását rengeteg hivatkozás, formális és informális elismerés jelzi. Martin Seligman, az Amerikai Pszichológiai Szövetség elnöke, a pozitív pszichológia első számú kutatójának nevezte; kettejük éppen 10 éve, 2000 januárjában, az American Psychologist folyóiratban megjelent dolgozatát (Bevezetés a pozitív pszichológiába – Positive Psychology: An Introduction) a mai napig több mint 2300-an idézték, a hivatkozások száma pedig évről évre nő  – ezek szédületes adatok. A Flow és a világhódító elmélet általános népszerűségének ez a szigorúan tudományos és szakmai reputáció ad még nagyobb jelentőséget.

A mű 1997-ben jelent meg először Magyarországon. Fogadtatása hasonló volt a nemzetközi szinten tapasztalthoz. Mára a hazai könyvpiac állandóan keresett, legnépszerűbb címeinek egyike. Két oka van annak, hogy a kötetet 2010-ben új borítóval adjuk ki. Egyrészt így kívánjuk az eredeti, amerikai kiadás 20 éves évfordulóját ünnepelni, másrészt szeretnénk, ha a Flow tavaly indított sorozatunk (Az elme kerekei) zászlóshajója lenne.

A könyvsorozat keretében a modern pszichológia hasonlóan értékes, széles érdeklődői kört célzó köteteiből kívánunk válogatást adni. Az önmegismerés iránti örök vágy mozgatta emberi elme, a boldogságkereső lélek és a szorongattatásban  is harmonikus személyiség problémáit feldolgozó könyvek vannak listánkon. Célunk az is, hogy hasznos segítséget nyújtsunk mindazoknak, akik hivatásszerűen foglalkoznak az elme és a lélek működésével: pszichológusoknak és vezetőknek, szülőknek és tanároknak, orvosoknak és kreatív szakembereknek. Ezúton szeretnénk köszönetet mondani dr. Racsmány Mihálynak, aki a sorozat frappáns címét kitalálta és rendelkezésünkre bocsátotta.

2010. január

A Kiadó

A magyar kiadás elé

A kis székely faluban, ahol édesapám anyjának a családja élt, és amely falunak a nevét magam is viselem, az iskola kapuján van egy fába vésett felirat: „A tudás gyökerei keserűek, de a gyümölcsei édesek.” E gondolat szerint neveltek engem is, ami nem csoda, hiszen abban az időben gyermekkorában majdnem mindenki ezt tanulta. Emlékszem, amikor körülbelül hétéves voltam, és valami iskolai dolgozatot böngésztem, próbáltam ritmusban énekelni a feladatot. Édesapám, aki rendszerint tudta, miről beszél, rám szólt: „Ne keverj munkát mulatsággal! A kettő nem megy együtt.”

Azt hiszem, azért emlékszem erre az esetre, mert ez volt az első alkalom, amikor biztos voltam abban, hogy a felnőtteknek sincs mindig igazuk. A saját tapasztalatomból tudtam, hogy munka és élvezet együtt is járhat; hogy a tudás gyökereinek nem muszáj keserűnek lenni. Sokszor élveztem a tanulást, és éreztem, hogy amikor a tanulásban örömömet leltem, minden megmaradt a fejemben, viszont amit unalmas volt tanulni, azt hamar el is felejtettem.

Szakmai érdeklődésemet ugyanez a kérdés köti le. Az utolsó harminc esztendőben nagyrészt azzal foglalkoztam, hogy megértsem, milyen feltételek kellenek ahhoz, hogy az ember élvezze azt, amit csinál. Tudtam – megint tapasztalatból – hogy az élet legérdemesebb pillanatai, amikor legjobban érezzük magunkat, és amelyekre később nosztalgiával nézünk vissza, sokszor akkor történnek velünk, amikor nehezen elérhető célt tűzünk magunk elé, és amikor minden képességünket teljesen igénybe kell vennünk annak eléréséhez. Ritkán van az, hogy valaki mély élvezetet talál passzívan, fogyasztóként viselkedve. Önmagában sem a televízió, sem az új kocsi, sem a külföldi vakáció nem képes boldoggá tenni bennünket. Viszont vannak alkalmak, amikor az ember teljesen elmélyül valamiben – sziklát mászva, sakkozva, énekelve vagy jó barátokkal beszélve –, amikor úgy tűnik, hogy a boldogság tényleg elérhető.

Ezek azok a pillanatok, amelyeket én „flow”-nak neveztem el, mert amikor az emberek arról beszélnek, hogyan éreznek, amikor az életük a legizgalmasabb, a legélvezetesebb, gyakran úgy írják azt le, mint egy spontán, erőfeszítés nélküli mozgást, mint egy folyó áramlását. Ez a flow egyik érdekes paradoxonja. Az ember cselekedetei gyakran akkor a legkönnyedebbek, amikor a legnehezebb feladatokat teljesíti. Másrészt, az ember nehézségeket tapasztal olyankor, amikor keveset kell csak tennie, vagy a helyzetből fakadó követelmények könnyűek. Ezért van az, hogy a flow annyi fontos lehetőséget nyit meg az ember számára: azt mondja nekünk, hogy a jó élet utáni törekvésünk során nem kell az anyagi javakra vagy a passzív szórakozásra korlátozni magunkat: ha megértjük, hogyan működik szellemünk, a flow életünk minden fontos történésének része lehet. A munkának nem kell elkerülendő, fájdalmas szükségszerűségként megjelennie, és a gyakran unalmas családi élet élménygazdagabbá válhat, mint a diszkók világa vagy egy focimeccs.

Évekkel azután, hogy elkezdtem ezt a szót használni, egy tudós Sanghajból kimutatta, hogy ugyanazt az analógiát alkalmazták az ókori kínai taoista bölcsek is. Ők a „jü” kifejezést használták, ami az jelenti, hogy lebegni, áramlani. Ezzel jellemezték annak a személynek a tudatállapotát, aki a tao szerint élt, vagyis a létezésnek a megfelelő módját választotta. Valóban, a flow koncepciója nem teljesen új; a tapasztalásnak erre az optimális állapotára való hivatkozásokat meg lehet találni a legtöbb ókori szövegben, keleti és nyugati írásokban egyaránt.

Ami ezt a könyvet az ókori filozófiáktól megkülönbözteti, az az, hogy több, mint két évtized széles körű kutatómunkájának eredményeire épül. Az utóbbi 25 évben tanítványaim és kollégáim szerte a világon interjúkkal, kérdőíves vizsgálatokkal, tesztekkel végzett felmérésekkel segítették az adatgyűjtést, aminek az eredményeként olyan precíz bizonyítékokkal rendelkezünk erről a ritka szubjektív állapotról, amilyen egyáltalán csak lehetséges. Több mint 8000 interjú és negyedmillió, elektromos személyhívókon keresztül küldött felszólításokra adott válasz alkotta azt az adatbázist, amely alapján eljutottunk a flow-élmény megértéséhez, és az archivált adatok folyamatosan újakkal bővülnek. De ebben az esetben nem egy alkalmazott pszichológiai szakkönyv megírására vállalkoztam. Helyette inkább bemutatom az optimális emberi létezés egy elméletét, amely a tudatosság általános alapelveire épül, és példákkal szolgálok arra, hogyan alkalmazta néhány egyén ezeket az elveket valódi élethelyzetekben. Az olvasóra marad a feladat, hogy eldöntse, hogyan lehet ezeket az elveket és eredményeket a saját körülményeire alkalmazni.

Annak ellenére, hogy ez nem egy alkalmazott pszichológia könyv, a benne található ideák számos személyiségre és szervezetre befolyást gyakoroltak. A Newsweek magazin 1996. szeptember 2-i száma Bill Clintont, az Egyesült Államok elnökét is azok között említi, aki azt állítják, hogy ez az egyik legkedvesebb könyvük. A sport pszichológiája, a klinikai pszichológia, a foglalkozási terápia nyilvánvalóan egyaránt azok közé a területek közé tartozik, amelyek számára a flow-élmény kutatása hasznos lehet. A szociológusok, antropológusok, történészek szintén merítettek ezekből az elgondolásokból. A flow iskolákat, gyárakat, múzeumokat inspirált arra, hogy élvezetesebb tapasztalatokkal szolgáljon dolgozóik, látogatóik számára. Például az elmúlt ősszel, amikor Stockholmba látogattam, nagy örömmel láttam, hogy a Volvo autógyár szakszervezete a flow elméletét használta arra, hogy javítsa a szerelőszalagok mellett dolgozók munkakörülményeit, és hogy a svéd rendőrfőiskola a flow-elmélet nyomán kutatási programokat indított annak érdekében, hogy feltárja, miképpen lehet jobbítani a rendőrök munkával kapcsolatos közérzetét. Igaza lehetett az egyetemen a disszertációmat vezető professzoromnak, amikor azt mondta, semmi sem praktikusabb, mint egy jó elmélet.

Mostanra több könyv és néhány tucatnyi tudományos cikk látott napvilágot a flow elméletéhez kapcsolódóan. Ez a könyv az Egyesült Államokban 1990-ben jelent meg azzal a szándékkal, hogy szélesebb közönséghez szóljon, gondolatai eljussanak a nem szakértő olvasókhoz is. Azóta tizenegy nyelvre lefordították, többek között japánra, kínaira, és újabb fordítások vannak előkészületben arab, szerb és koreai nyelven. Természetesen különös örömmel tölt el, hogy e fordítás révén a kötet végre anyanyelvemen is megjelenik.

Kapcsolatom Magyarországgal fizikailag mindig laza, de lélekben szoros volt. Fiume városában születtem, ami akkor olasz volt – ma Rijekának hívják és Horvátországhoz tartozik. Mivel sok magyar telepedett ott le, amikor az Osztrák-Magyar Monarchia idején az ország fő tengeri kijárata volt, Fiumének volt magyar konzulátusa, és édesapám volt a konzul a harmincas évektől a második világháború végéig. Így olaszok között nőttem fel, olasz iskolákba jártam, és Magyarországon csak a nyári vakációk idején töltöttem néhány hetet. De megtanultam magyar dalokat énekelni; és ugyanazokat a könyveket olvastam, amelyeket abban az időben a magyar fiúk olvastak. Emlékszem, tízéves voltam, amikor ölre mentem egy francia fiúval, mert azt állította, hogy a „Nyolcvan nap alatt a Föld körül”-t egy Jules Verne nevű francia szerző írta, miközben én ragaszkodtam ahhoz, hogy a könyv szerzője egy magyar író volt, akit Verne Gyulának hívtak.

Édesapám magyar diplomáciai szolgálatban maradt egészen 1948 tavaszáig, amely időben ő volt a megbízott követ Magyarország római képviseletén. Azután lemondott posztjáról és hivatalosan menekültté vált. Apám először egy éttermet nyitott és vezetett Rómában a Trevi-kút mellett, amit „Piccolo Budapest”-nek hívtak, és nagy sikere volt. A rendszeres vendégek között megfordult az étteremben a színész Humphrey Bogart; Szoraja iráni királyné; Faruk, Egyiptom királya és a Puskás–Kocsis–Hidegkuti nevével jegyzett futballcsapat is, amikor az olaszok elleni mérkőzésre Rómába jött. Nyáron, amikor nem kellett iskolába járnom, pincérként segédkeztem az étteremben. De aztán apám eladta az éttermet és a család többi tagjával Belgiumba költözött; én akkor inkább az Egyesült Államokba emigráltam, azzal a szándékkal, hogy pszichológiát tanuljak.

Huszonkét éves voltam, amikor megérkeztem Chicagóba. Azóta egyfolytában itt élek, lévén elég szerencsés, hogy a világ egyik legjobb egyetemén tanulhattam, majd taníthattam. És nagyon szerencsésnek érzem magam most, hogy e kötetet a magyar olvasók számára bevezethetem. Bár a magyar nyelvben nincs olyan szó, amelyik pontosan visszaadná a flow jelentését, biztos vagyok abban, hogy nincs a világon még egy hely, ahol az olvasók jobban megértenék, mit is jelent ez a fogalom.

Chicago, 1997. március

Csíkszentmihályi Mihály

Előszó

Könyvem a nagyközönség számára szeretné azt a több évtizedes kutatást összefoglalni, melynek tárgya az emberi élmények pozitív aspektusa – az öröm, a kreativitás, az élet teljes felvállalása, amit én áramlatnak hívok. Amit teszek, veszélyes egy kicsit, mivel ha az ember elhagyja a tudományos próza túlszabályozott kereteit, hajlamos rá, hogy gondatlan legyen vagy túlságosan lelkes. Könyvem azonban nem afféle népszerű kiadvány, amely tippeket ad arra, hogyan legyünk boldogok. Ez egyébként is lehetetlen, mivel az örömteli élet mindig egyedi alkotás, és nem lehet recept alapján megvalósítani. Ez a könyv inkább általános elveket szeretne leszögezni és konkrét példákat adni arra, hogyan használták fel mások ezeket az elveket arra, hogy unalmas és értelmetlen életükből örömteli folyamatot kovácsoljanak. Semmiféle könnyen-gyorsan típusú tanács nem található e lapokon, de akiket a téma valóban érdekel, bőséges információt kell hogy találjanak ahhoz, hogy az elméletet átültessék a gyakorlatba.

Hogy a könyv tömör és használható legyen, lehetőleg kerültem a lábjegyzeteket és a többi segédeszközt, amelyeket a tudósok használnak műveikben. Megpróbáltam a pszichológiai kutatásokat és az ezekre épülő elméleteket úgy bemutatni, hogy a viszonylag művelt olvasó értékelhesse és saját életére alkalmazhassa őket, függetlenül attól, hogy rendelkezik-e speciális képzettséggel.

Azoknak az olvasóknak azonban, akik elég kíváncsiak ahhoz, hogy kövessék azokat a tudományos forrásokat, amelyekre a következtetéseimet alapoztam, részletes jegyzeteket készítettem a könyv végére. Nincsenek specifikus referenciákhoz kötve, de megjelölik a szöveg oldalszámát, ahol az adott témát tárgyalom. A boldogság például már a Bevezetőben szerepel. Az az olvasó, akit érdekel, hogy milyen munkákra alapoztam állításaimat, odalapozhat a könyv végén a jegyzetekhez, és a 17. oldalhoz kapcsolódó jegyzetek közt megtalálja Arisztotelész boldogságfogalmát éppúgy, mint a kortárs kutatási eredményeket a megfelelő idézetmegjelölésekkel. A jegyzetek tulajdonképpen úgy is olvashatók, mint az eredeti szöveg sűrített, tudományosabb jellegű kivonata.

Minden könyv kezdetén illendő felsorolni azokat, akik segítették a mű létrejöttét. Jelen esetben ez lehetetlen, mivel a nevek listája épp olyan hosszú lenne, mint maga a könyv. Vannak azonban, akiknek különösen hálás vagyok, és meg is ragadom ezt az alkalmat, hogy köszönetet mondjak nekik. Elsőként Isabellának, aki már huszonöt éve gazdagítja az életemet mint feleségem és barátom, és akinek szerkesztői ítélete sokat alakított ezen a könyvön. Köszönet Marknak és Christophernek, fiainknak, akiktől talán épp annyit tanultam, mint ők tőlem. Jacob Getzelsnek, mindenkori mentoromnak. Barátaim és kollégáim közül szeretném kiemelni a következőket: Donald Campbell, Howard Gardner, Jean Hamilton, Philip Hefner, Hiroaki Imamura, David Kipper, Doug Kleiber, George Klein, Fausto Massimini, Elisabeth Noelle-Neumann, Jerome Singer, James Stigler és Brian Sutton-Smith – mindegyikük nagylelkűen segített, bátorított vagy támogatott valamiben.

Volt diákjaim és munkatársaim közül Ronald Graef, Robert Kubey, Reed Larson, Jean Nakamura, Kevin Rathunde, Rick Robinson, Ikuya Sato, Sam Whalen és Maria Wong segítettek a legtöbbet. John Brockman és Richard P. Kot szakmai támogatásukat adták a projekthez, elejétől kezdve egész a befejezésig. Végül, de nem utolsósorban, köszönet a Spencer Alapítványnak a nagylelkűen folyósított támogatásért, melyet az elmúlt évtized során ahhoz nyújtottak, hogy összegyűjthessük és elemezhessük ezeket az adatokat. Különösen hálás vagyok az alapítvány volt elnökének, H. Thomas Jamesnek, jelenlegi elnökének, Lawrence A. Creminnek és Marion Faldetnek, az alapítvány alelnökének. Természetesen a fent említettek közül senki sem felelős esetleges tévedéseimért – ezek kizárólag saját tevékenységem eredményei.

Chicago, 1990. március

1.
Az újra megtalált boldogság

Bevezetés

Kétezer-háromszáz évvel ezelőtt Arisztotelész megállapította, hogy az emberek minden másnál jobban vágynak a boldogságra. Míg a boldogságot önmagáért keressük, összes többi célunk – legyen az egészség, szépség, pénz vagy hatalom – csak azért fontos, mert feltételezzük, hogy majd boldoggá tesz minket. Arisztotelész óta sok minden megváltozott. Hihetetlenül megnőtt a csillagokról és atomokról összegyűjtött tudásunk mennyisége. A görög istenek tehetetlen kisgyerekek a mai, hatalmas erők felett rendelkező emberiséghez képest, boldogságról alkotott képünkkel kapcsolatban azonban nem sok változás történt az elmúlt századokban. Ma sem értjük jobban Arisztotelésznél, mi is az a boldogság; ami pedig annak megtanulását illeti, hogy miképpen érhetjük el ezt az áldott állapotot, bizony egy tapodtat sem haladtunk előre.

Noha egészségesebbek vagyunk és hosszabb kort élünk meg elődeinknél, és ma a legszegényebbek is olyan anyagi javak birtokában vannak, melyek még néhány évtizede luxusnak számítottak (hiszen a Napkirály palotájában alig volt néhány fürdőszoba, a leggazdagabb középkori házakban is ritkaságszámba mentek a székek, és egyetlen római császár sem kapcsolhatta be a tévét, ha unatkozott), mindezek ellenére, tekintet nélkül az azóta felhalmozott óriási mennyiségű tudományos ismeretre, számtalan ember érzi úgy, hogy elvesztegeti az életét, s hogy évei boldogság helyett aggodalomban és unalomban telnek.

Vajon azért van ez, mert az emberiség örökös elégedetlenségre kárhoztatott, arra, hogy mindig többre vágyjon, mint amit elérhet? Vagy azért keseríti meg valami legféltettebb perceinket is, mert rossz helyen keressük a boldogságot? E könyv célja az, hogy a modern pszichológia eszközeivel újra megvizsgálja azt a régi-régi kérdést, hogy mikor érzik magukat az emberek a legboldogabbnak. Ha megtaláljuk a választ, akkor talán képesek leszünk úgy alakítani az életünket, hogy a boldogságnak nagyobb szerep jusson benne.

Huszonöt évvel e könyv írása előtt hatalmas felfedezést tettem, ám akkor még nem ébredtem rá a jelentőségére. Talán félrevezető lehet a „felfedezés” szó használata, hiszen az emberek már az idők kezdete óta tudomással bírnak az általam fölismert dologról, mindazonáltal nagyon találó, mert noha a gondolat általánosan ismert, a rá vonatkozó tudományág – esetünkben a pszichológia – még nem írta le és nem adott rá elméleti magyarázatot. Így hát a rákövetkező huszonöt évet azzal töltöttem, hogy ezt az illékony jelenséget próbáltam körüljárni.

„Fölfedezésem” az volt, hogy a boldogság nem olyasmi, ami csak úgy megtörténik velünk, és nem kapcsolatos a szerencsével vagy a véletlennel sem. Nem vásárolható meg pénzzel, nem szerezhető meg hatalommal. Nem a külső eseményektől függ, inkább attól, hogyan értelmezzük azokat mi magunk. A boldogság valójában olyan állapot, amelyre fel kell készülni, és mindenkinek magának kell ápolnia és óvnia. Azok az emberek, akik megtanulják, hogyan kell irányításuk alatt tartani belső élményeiket, képesek arra, hogy életük minőségét is meghatározzák – ennél közelebb egyikünk sem igen kerülhet a boldogsághoz.

A boldogságot azonban nem érhetjük el oly módon, hogy tudatosan törekszünk rá. „Tedd fel magadnak a kérdést, boldog vagy-e, és már nem leszel az” – mondta J. S. Mill. A boldogságra úgy lelhetünk rá, ha életünk minden egyes részletét teljességgel átéljük – legyen az jó vagy rossz –, nem pedig úgy, hogy közvetlenül próbáljuk megtalálni. Viktor Frankl osztrák pszichológus gyönyörűen foglalta össze „Man’s Search for Meaning” (Az emberi élet értelmének keresése) című könyve előszavában: „Ne akarj sikeres lenni – minél inkább célul tűzöd ki a sikert, annál biztosabban elkerül. A sikert nem lehet üldözőbe venni, ahogy a boldogságot sem: a sikernek magának mintegy mellékhatásként, önkéntelenül kell jelentkeznie, mikor az ember valamely önmagánál nagyobb ügynek szenteli magát.”

Hogyan érhetjük hát el ezt a ködbe vesző célt, amelyhez nem juthatunk el közvetlenül? Negyedszázados kutatásaim és tanulmányaim meggyőztek arról, hogy van rá mód. Tekervényes ösvény vezet hozzá, mely a tudatunk tartalma fölötti uralom elérésével kezdődik.

Életünkről alkotott képzeteink az élményeinket meghatározó erők szülöttei. Ezen erők mindegyike hatást gyakorol arra, hogy jól vagy rosszul érezzük-e magunkat, és legtöbbjüket nem vagyunk képesek befolyásolni. Nem sokat tehetünk azzal kapcsolatban, milyen arccal születtünk, milyen a vérmérsékletünk vagy a testalkatunk, nem választhatjuk meg – legalábbis egyelőre –, hogy milyen magasak vagy milyen okosak legyünk. Nem választhatjuk meg szüleinket és születésünk időpontját, és legtöbbünknek nem áll módjában dönteni arról, legyen-e háború vagy gazdasági válság. Génjeink, a gravitáció ereje, a levegőben úszó pollen és a kor, melybe születtünk, határozzák meg számtalan egyéb feltétellel együtt azt, amit látunk, amit érzünk és amit teszünk. Ezek után nem meglepő, hogy hiszünk abban, hogy sorsunkat elsősorban rajtunk kívül álló erők vagy felsőbb hatalmak irányítják.

Mindezek ellenére mindannyian átéltünk már olyan pillanatokat, amikor azt éreztük, hogy nem ismeretlen erők taszigálnak ide-oda, hanem mi magunk irányítjuk cselekedeteinket, saját sorsunk urai vagyunk. Az ilyen ritka alkalmakkor szinte átszellemülünk, olyan gyönyörűséget érzünk, mely mérföldkő lesz majd emlékeinkben és azt súgja, mindig ilyennek kellene lennie az életnek.

Ez az érzés az, amit tökéletes élménynek hívunk. Ezt érzi a tengerész, ha – miközben a hajó jó csikó módjára engedelmesen szeli a hullámokat, hajába kap a szél – a vitorlák, a szél, a tenger és a hajó teste együtt dalolnak, és énekük harmóniája ott vibrál a hajós ereiben. Ezt érzi a festő, amikor a színek a vásznon mágnesként kezdik vonzani és taszítani egymást, s szeme láttára formálódik ki és kel életre valami új, valami, ami eddig még nem volt a világon. Ezt érzi az apa, mikor gyermeke először mosolyog vissza rá. Az ilyen események azonban nemcsak kedvező körülmények között következhetnek be. Azok az emberek, akik túlélték a koncentrációs táborokat vagy halálos veszedelemből menekültek meg, gyakran számolnak be arról, hogy megpróbáltatásaik közepette milyen különleges boldogságot és hálát éreztek, ha mondjuk madárdalt hallottak az erdőben, túljutottak valamilyen nehéz feladaton, vagy megosztoztak a barátjukkal egy darab kenyéren.

Ellentétben az általános hiedelemmel, az ehhez hasonló pillanatok, életünk legszebb élményei nem passzív, befogadó, ellazult állapotban érnek bennünket – noha az ilyenek is lehetnek élvezetesek, ha keményen megdolgoztunk értük. A legszebb pillanatok általában akkor következnek be, amikor valaki testi vagy szellemi teljesítményét megfeszített akarattal a végletekig fokozza, hogy véghez vigyen valamilyen nehéz, de fontos feladatot. A tökéletes élmény tehát olyasvalami, ami nem csak úgy megtörténik velünk, hanem inkább mi hozzuk szándékosan létre. Egy kisgyerek számára ilyen lehet az, mikor a nagy gonddal épített torony tetejére, amilyen magasat eddig még sosem sikerült építenie, remegő ujjakkal felteszi az utolsó kockát; vagy egy úszónak az, mikor megpróbálja megjavítani saját rekordját, egy hegedűsnek, amikor hibátlanul játszik le egy nagy technikai tudást igényelő darabot. Minden ember előtt ezerszámra állnak ilyen lehetőségek – kihívások arra, hogy meghaladja önmagát.

Az ilyen élmények nem feltétlenül kellemesek abban a pillanatban, mikor átéljük őket. Lehet, hogy az úszó izmai fájtak legemlékezetesebb versenye közben, úgy érezte, szétrobban a tüdeje és szédült a fáradságtól – ám mégis ezek voltak élete legszebb percei. Soha nem könnyű úrrá lenni életünk felett, néha pedig határozottan fájdalmas is lehet. Hosszú távon azonban a tökéletes élmények összeadódnak, és egyre inkább az lesz az érzésünk, hogy teljesen uraljuk életünket, sőt tevékenyen részt veszünk irányításában is. Ez az érzés pedig olyan közel áll ahhoz, amit az emberek általában boldogságnak neveznek, hogy jobban talán nem is tudjuk szavakba önteni.

Tanulmányaim folyamán megpróbáltam a lehető legpontosabban megérteni, mit éreznek az emberek legörömtelibb pillanataikban – és miért. Első kutatásaim több száz „szakértőre” terjedtek ki – művészekre, sportolókra, zenészekre, sakkozókra, sebészekre –, vagyis olyan emberekre, akik azzal foglalkozhattak, amit a legjobban szerettek. Az ő beszámolójuk alapján, melyben elmondták, milyen érzés azt tenni, amit tesznek, fejlesztettem ki a tökéletes élmény elméletét. A tökéletes élmény alapja a „flow”, vagyis az a jelenség, amikor annyira feloldódunk egy tevékenységben, hogy minden más eltörpül mellette, az élmény maga lesz olyan élvezetes, hogy a tevékenységet bármi áron folytatni akarjuk, pusztán magáért.

Ennek az elméleti modellnek az alapján a Chicagói Egyetemen működő kutatócsoportom és több kollégám a világ különböző pontjain interjút készített sok ezer, egymástól igen különböző emberrel. Kutatásaink szerint a tökéletes élményt a kulturális háttértől függetlenül ugyanúgy írják le férfiak és nők, idősek és fiatalok. A „flow” élménye nemcsak az iparosodott nemzetek jómódban élő tagjainak tapasztalata. Lényegében ugyanazokkal a szavakkal számoltak be róla idős koreai asszonyok, thaiföldi és indiai felnőttek, tokiói tizenévesek, navahó pásztorok, az Olasz-Alpok parasztgazdái és a futószalagnál dolgozó chicagói munkások.

Adatgyűjtésünk kezdetben interjúkra és kérdőívekre támaszkodott. A nagyobb pontosság érdekében idővel kifejlesztettünk egy új módszert a szubjektív tapasztalatok minőségének mérésére. Ezt Élményértékelő Mintavételi Eljárásnak (angolul: Experience Sampling Methodnak, rövidítve: ESM-nek) neveztük el, és az a lényege, hogy megkérjük a vizsgált személyt arra, hogy egy hétig viseljen magán egy elektronikus jelzőkészüléket, és mikor a készülék megszólal, jegyezze le, mire gondol éppen és hogy érzi magát. A készüléket rádióadó hozza működésbe naponta körülbelül nyolc alkalommal, találomra megválasztott időközönként. Az egy hét leteltével minden vizsgált személy rendelkezik egy folyamatosan rögzített „élménynaplóval”, élete filmszalagjának egy pici, írott részletével, amely élete pillanatainak reprezentatív mintája. Mostanra több mint százezer ilyen élménykeresztmetszetet gyűjtöttünk össze a világ különböző részeiből. Ezekből az adatokból vezettem le ennek a könyvnek a következtetéseit.

A „flow” tanulmányozása, melyet a Chicagói Egyetemen kezdtem el, mára már világszerte elterjedt. Tanulmányozni kezdték Kanadában, Németországban, Olaszországban, Japánban és Ausztráliában is. Pillanatnyilag Chicagón kívül a Milánói Egyetem Pszichológiai Intézetének van a legrészletesebb adatgyűjteménye ebben a témában. A „flow”, magyarul az áramlat fogalmát hasznosnak találják mind a pszichológusok, akik a boldogság, az életkielégülés és a belső motiváció tanulmányozásával foglalkoznak, mind a szociológusok, akik az elidegenedésnek és az értékek válságának ellentétét látják benne, valamint az antropológusok, akiket érdekelnek a közösségi tevékenységek és szertartások. Vannak, akik kiterjesztették az áramlat elméletének értelmezését, és az emberi faj evolúcióját vagy pedig a vallásos élményeket szerették volna megvilágítani a segítségével.

Az áramlat azonban nem csupán elméleti jelenség. Alig telt el néhány év az elmélet első publikálása után, elkezdték alkalmazni gyakorlati célokra is. Ha az a cél, hogy javítsunk az élet minőségén, az áramlatelmélet kijelölheti ennek irányát. Hatására új kísérleti tantervek jöttek létre, átalakult a hivatali alkalmazottak képzése, megváltoztak a szabadidőtermékek és -szolgáltatások. Az áramlatelmélet forradalmasította a klinikai pszichoterápia elméletét és gyakorlatát, a fiatalkorú bűnözők rehabilitálását, a nyugdíjasotthonok lakóinak programszervezését, a múzeumi kiállítások megtervezését és a mozgáskorlátozottak foglalkoztatásterápiáját is. Mindez az első szakcikkek megjelenését követő alig egy évtizeden belül történt, és minden jel arra mutat, hogy az elmélet hatása az elkövetkező években csak erősödni fog.

Áttekintés

Noha a „flow” elméletéről már sok szakcikket és szakkönyvet írtak, ez az első alkalom, hogy a tökéletes élménnyel kapcsolatos kutatásokat bemutatjuk a nagyközönségnek és beszélünk az egyes emberek életére gyakorolt hatásáról. Mindazonáltal ez nem amolyan „csináld magad” jellegű tanácsadó könyv, amilyenek ezrével jelennek meg és porosodnak a könyvesboltok polcain, s arra okítanak bennünket, hogy hogyan legyünk gazdagabbak, hatalmasabbak, népszerűbbek vagy karcsúbbak. Az ilyen könyv szakácskönyvhöz hasonlóan megmondja, mit kell tenned, hogy egy bizonyos meghatározott célt elérj, amit persze kevesen fognak végigcsinálni. Ha ezek a tanácsok véletlenül használnának is, mi történne abban a valószínűtlen esetben, ha valakiből hirtelen karcsú, közkedvelt, nagy hatalommal bíró milliomos lenne? Általában az, hogy az illető megint a kiindulási pontnál találja magát, felszerelkezve egy új kívánságlistával és éppoly elégedetlenül, mint annak előtte. Az embereket valójában nem az elégítené ki, ha karcsúbbak vagy gazdagabbak lennének, hanem ha jól éreznék magukat a saját bőrükben. A boldogság keresésében a részmegoldásoknak nincs helyük.

Bármilyen jó szándékkal íródtak is az ilyen könyvek, mégsem adhatnak receptet a boldogságra. A tökéletes élmény attól függ, hogy mennyire vagyunk képesek pillanatról pillanatra ellenőrizni, mi történik a tudatunkban, és mindannyiunknak a saját egyéni erőfeszítéseinkre és kreativitásunkra támaszkodva kell ezt a képességet megszereznünk. Egy könyv annyit tehet – és ezt én is megpróbálom –, hogy megmutatja, hogyan tehetjük élvezetesebbé az életet, és ezt egy olyan elmélet keretébe foglalja, melyen aztán elgondolkodhatnak az olvasók és levonhatják a saját következtetéseiket.

Ez a könyv ahelyett, hogy listába szedné, mit szabad és mit nem, inkább egy szellemi utazás eszköze szeretne lenni, mely a tudomány segítségével a lélek és az elme különböző tájaira kalauzolja el olvasóját. Mint minden igazi kaland, ez sem lesz könnyű vállalkozás. Intellektuális erőfeszítés és a tapasztalatok elemzése, feldolgozása nélkül az olvasó nem sok hasznát látja a leírtaknak.

A flow azt a folyamatot fogja vizsgálni, hogy miképpen érhetjük el a boldogságot a saját belső életünk feletti uralom segítségével. Ezt annak áttekintésével kezdjük, hogyan működik és milyen eszközökkel kontrollálható a tudat (2. fejezet), mert csak akkor tudunk uralkodni a lelkiállapotunkon, ha már ismerjük a szubjektív lelkiállapot jellemző tulajdonságait. Minden, amit tapasztalunk – legyen az öröm vagy fájdalom, érdeklődés vagy unalom –, információként jelenik meg az agyban. Ha képesek vagyunk irányításunk alá vonni és kontrollálni ezt az információt, eldönthetjük, milyen legyen az életünk.

A belső tapasztalás optimális állapota az, mikor a tudatban rend uralkodik. Ez akkor jön létre, mikor a pszichikai energia avagy a figyelem reális célok felé fordul, és a készségek arányban állnak a lehetőségekkel ahhoz, hogy cselekedni lehessen. Egy kitűzött cél követése magával hozza a rendet a tudatban, mert az illetőnek az előtte tornyosuló feladatra kell összpontosítania teljes figyelmét és el kell feledkeznie minden egyébről. Az emberek olyankor a legboldogabbak, amikor azért küszködnek, hogy kihasználják lehetőségeiket (3. fejezet). Az, aki megszerezte az irányítást a tudatosan megválasztott célok érdekében saját lelki és szellemi energiája fölött, óhatatlanul is teljesebb ember lesz. Készségeinek fejlesztésével és az egyre magasabb rendű célok kitűzésével egyre különlegesebb személyiséggé válik.

Hogy megértsük, miért élvezünk jobban bizonyos tevékenységeket a többinél, áttekintjük a flow élményének feltételeit (4. fejezet). „Flow” (áramlat) az a jelenség, amikor tudatunk harmonikusan rendezett, és magának a tevékenységnek a kedvéért szeretnénk folytatni, amit éppen csinálunk. Néhány olyan tevékenységi formára gondolva, melyekben az áramlatélmény gyakorta jelentkezik – ilyen például a sport, a játék, a művészet és a különböző hobbik gyakorlása –, könnyebben megértjük, mi teszi boldoggá az embereket.

Az ember azonban nem támaszkodhat csak a sportra és a művészetre az élet minőségének javításában. Irányításunk alatt tartva az agyban zajló folyamatokat, az élvezeteknek szinte végtelen forrása nyílik meg előttünk. Ilyen például a testi és érzékszervi készségek használata az atlétikától kezdve a zenén át a jógáig (5. fejezet), vagy a szimbolikus készségek használata, mint például a költészet, a filozófia vagy a matematika (6. fejezet).

A legtöbb ember élete legnagyobb részét munkával és más emberekkel való érintkezéssel tölti (különös tekintettel a családjára). Épp ezért létkérdés, hogy megtanuljuk, hogyan kell munkánkat áramlatélmények sorozatává alakítani (7. fejezet), a szüleinkkel, a házastársunkkal, a gyerekeinkkel és a barátainkkal való kapcsolatainkat pedig kellemesebbé tenni (8. fejezet).

Sok ember életét teszik tönkre tragikus események, és még a legszerencsésebbek is ki vannak téve különböző stresszhelyzeteknek, ám még az ilyen csapások sem rombolják össze szükségszerűen a boldogságot. Hogy az ember egy kellemetlen vagy szerencsétlen esemény hatására rosszul érzi-e magát, vagy pedig képes balsorsában is megtalálni a jót, azt nagyrészt az dönti el, hogyan reagál a stresszre. A 9. fejezet olyan módszereket ír le, melyek segítségével az ember képes élvezni az életet a nehézségek ellenére is.

Végül az utolsó lépés annak leírása lesz, hogyan tudjuk élményeinket értelmes egésszé szervezni (10. fejezet). Ha ez sikerül, és úgy érezzük, hogy urai vagyunk saját értelemmel megtöltött életünknek, akkor már nem vágyunk semmi másra. Az, hogy nem vagyunk karcsúak, gazdagok vagy hatalmasak, többé egy fikarcnyit sem számít. A remények és vágyak hullámzása lecsillapul, a kielégítetlen szükségletek többé nem zavarják a lélek békéjét; még a legegyhangúbb, legbanálisabb események is élvezetessé válnak.

A Flow tehát azt fogja körüljárni, mit jelent ezeknek a céloknak az elérése. Hogyan irányíthatjuk a tudatunkat? Hogyan szervezzük meg úgy, hogy élményeink örömteliek legyenek? Hogyan érjük el az élmények teljességét, és hogyan ruházzuk fel jelentéssel őket? Ezeknek a céloknak az elérése elméletben egyszerűnek tűnik, ám a gyakorlatban meglehetősen bonyolult. A szabályok világosak és mindenki számára hozzáférhetőek, de bizonyos külső és belső erők útját állják a megvalósításnak. Kicsit olyan ez, mint a fogyókúra: mindenki tudja, hogyan kellene csinálni, bele is vág, de a legtöbb ember számára reménytelen vállalkozás marad. Itt nagyobb a tét, mint a pár fölösleges kiló eltüntetése, annak az esélyéről van szó, hogy olyan legyen az életünk, amit érdemes élni.

Mielőtt leírnánk, hogyan élhetjük át a tökéletes áramlatélményt, vegyük sorra, melyek azok a magában az emberi létben rejlő okok, melyek gátolják beteljesedését. A mesékben a hősnek előbb le kell győznie a tűzokádó sárkányokat és a gonosz varázslókat kalandozásai során, mielőtt boldogan élhetne (míg meg nem hal). Ez a metafora meglehetősen illik a lélek feltárására is. Állításom szerint annak, hogy olyan nehéz elérni a boldogságot, az a legfőbb oka, hogy mítoszainkkal ellentétben (melyeket saját megnyugtatásunkra alkottunk) a világegyetemet nem arra teremtették, hogy a szükségleteinket kielégítse. A frusztráció szorosan összefonódik az élettel, és még ha valamely szükségletünk ideiglenesen kielégül is, azonnal még többre vágyunk. Ez a krónikus elégedetlenség a második akadály, amely a boldogság útjában áll.

Idővel minden kultúra kifejleszt bizonyos védekező mechanizmusokat az említett akadályok ellen – vallást, filozófiát, művészetet és megnyugtatást –, melyek pajzsként szolgálnak a káosz ellen. Segítenek elhitetni magunkkal, hogy mi irányítjuk az eseményeket, és lehetővé teszik, hogy elégedettek legyünk azzal, ami osztályrészül jutott nekünk. Ezek a pajzsok azonban csak egy ideig hatásosak; a vallás vagy a hit néhány évszázad, esetleg már néhány évtized után elkopik, és kiürül belőle a hajdani lelki támasz.

Mikor az emberek saját erejükből, a hit támogatása nélkül próbálják elérni a boldogságot, általában azokat az örömforrásokat igyekeznek minél jobban kihasználni, amelyek vagy biológiailag a génjeikbe programozottak, vagy az a társadalom, melyben élnek, kívánatos célként jelöli meg őket. A gazdagság, a hatalom és a szex válik sóvárgásuk legfőbb tárgyává. Az élet minőségén azonban ilyen módon nem lehet javítani. Csak a tapasztalatok feletti közvetlen uralom győzheti le a beteljesülés útjában álló akadályokat – az a képesség, hogy percről percre élvezetet találjunk abban, amit éppen csinálunk.

Az elégedetlenség gyökerei

Annak, hogy boldognak lenni olyan nehéz, az a legfőbb oka, hogy a világegyetemet nem ez emberi lélek megnyugtatására tervezték, hiszen mérhetetlenül nagy, többnyire ellenségesen üres és hideg, olyan pusztító események színtere, mint egy-egy csillag felrobbanása, amely több milliárd mérföldön belül mindent hamuvá éget. Amelyik bolygó gravitációja nem olyan erős, hogy ízzé-porrá zúzza a csontjainkat, az minden valószínűség szerint mérges gázokban úszik. Még Földünk sem kivétel, amely helyenként olyan idilli és festői szépségű. Hogy az emberiség életben maradjon, több millió évig kellett küzdenie jéggel, tűzzel, árvizekkel, vadállatokkal és különböző mikroorganizmusokkal, amelyek időnként előtűnnek a semmiből, hogy írmagot se hagyjanak belőlünk.

Valahányszor sikerül elkerülnünk valamilyen fenyegető veszélyt, azonnal feltűnik egy új és még körmönfontabb katasztrófa lehetősége a láthatáron. Még fel sem találjuk az új anyagot, a melléktermékei már elkezdik mérgezni környezetünket. A történelem folyamán minden egyes fegyver, melyet védekezésre terveztek, saját készítői ellen fordult és megsemmisüléssel fenyegette őket. Ahogy visszaszorítunk néhány betegséget, azonnal újak ütik föl a fejüket, és ha egy időre sikerül lejjebb tornászni egy kicsit a halálozási arányt, azonnal fenyegetni kezd minket a túlnépesedés veszélye. Az Apokalipszis négy komor lovasa sohase távolodik tőlünk. Lehet, hogy a Föld az egyetlen otthonunk, de az is biztos, hogy ez az otthon tele van leleményes kis csapdákkal, melyek akármikor működésbe léphetnek.

Nem arról van szó, hogy a világegyetem elvont matematikai értelemben találomra épült volna fel. A csillagok mozgása és a bennük levő energia átalakulása előre megjósolhatóak és megmagyarázhatóak, de a természeti folyamatok nem veszik figyelembe az emberi vágyakat. Süketek és vakok a szükségleteinkkel szemben, és így véletlenszerűek, ellentétben azzal a renddel, amelyet a céljainkon át szeretnénk megvalósítani. Egy New York városa felé tartó meteorit engedelmeskedik ugyan a világegyetem törvényeinek, mégis átkozottul kellemetlen lehet. Az a vírus, amely egy Mozart sejtjeit támadja meg, csak a természet szavának engedelmeskedik, noha ezzel óriási csapást mér az emberiségre. Ahogy J. H. Holmes mondta: „A világegyetem nem ellenséges, de nem is barátságos. Egyszerűen csak közömbös.”

A káosz a mítoszok és a vallások egyik legősibb fogalma. A természettudományok szemében bizonyára idegenszerűen hat, mert az ő törvényeik szerint a kozmoszban lezajló események tökéletesen ésszerűek. Az általuk felállított „káoszelmélet” például a véletlenszerűnek tűnő jelenségek szabályszerűségeivel foglalkozik. A pszichológiában és más humán tudományágakban teljesen más jelentése van a káosznak, hiszen ha az emberi vágyakat és célokat vesszük kiindulópontnak, akkor a kozmoszt a teljes összevisszaság uralja.

Egyénenként nem sokat tehetünk, hogy megváltoztassuk a világegyetem működésének menetét. Életünk során csak nagyon kis hatást gyakorolunk azokra az erőkre, melyek a jólétünket befolyásolják. Fontos, hogy mindent megtegyünk a nukleáris háború és a társadalmi igazságtalanságok ellen, hogy megpróbáljuk eltörölni a Föld színéről az éhséget és a betegségeket. Nem szabad azonban elvárnunk, hogy a külső körülmények megváltoztatására tett erőfeszítéseink azonnal jobbá tegyék az életünket. Ahogy J. S. Mill írta: „Az emberiség sorsában nem állhat be általános javulás, míg gondolkodásmódjának alapvető fölépítése nem változik meg gyökeresen.”

Saját magunkkal való kapcsolatunk és az, hogy mennyi gyönyörűséget találunk az életben, végső soron attól függ, hogy az elménk hogyan szűri meg és értelmezi mindennapi élményeinket. Boldogságunk belső harmóniánkból ered, nem pedig abból, mennyire vagyunk képesek irányításunk alá vonni az univerzum hatalmas erőit. Természetesen nem szabad lemondanunk arról, hogy minél jobban tudjuk befolyásolni külső környezetünket, mert életben maradásunk függhet tőle, de bármilyen ügyesek vagyunk is, akkor sem érezzük ettől egy cseppet sem jobban magunkat, és a világban tapasztalt káoszt sem tudjuk megváltoztatni. Ehhez magát a tudatunkat kell megtanulnunk befolyásolni és irányítani.

Mindegyikünknek van valamilyen elképzelése arról, hogy mit szeretnénk elérni az életben, mielőtt meghalunk. Életünknek az lesz a minőségi mutatója, hogy milyen közel jutunk kitűzött célunkhoz. Ha meg sem tudjuk közelíteni, bánatosak vagy közönyösek leszünk, ha viszont akár csak részben is elérjük, boldogság és megelégedettség tölt el bennünket.

Földünkön az emberek túlnyomó többségének nagyon egyszerű életcélja van: életben akarnak maradni, hogy aztán gyerekeket nemzzenek, akik majd szintén életben maradnak, és mindezt lehetőleg bizonyos méltósággal és nyugalommal szeretnék tenni. A dél-amerikai nagyvárosok körül terjedő favellákban, Afrika aszály sújtotta területein vagy a több millió ázsiai számára, akiknek minden nap az éhséggel kell szembenézniük, ennek a célnak az elérése a legtöbb, amit remélni lehet.

Ám mihelyst a túlélés elsőrendű problémái megoldódnak, nem teszi többé elégedetté az embereket, ha elegendő élelmük és kényelmes lakóhelyük van. Új szükségletek jelentkeznek, új vágyak törnek a felszínre. A jóléttel, gazdagsággal és hatalommal egyre növekednek az igények is, és ahogy egyre növekszik az anyagi jólét és az elérhető kényelem színvonala, úgy távolodik előlünk a jóllétnek az az érzése, amelyet el szerettünk volna érni. Amikor Nagy Kürosz perzsa uralkodó lakomáira tízezer szakács készített új meg új ételkölteményeket, alattvalóinak alig volt mit ennie. Napjainkban a „fejlett országok” bármelyik háztartásában hozzájuthatunk a legtávolabbi országok receptjeihez is, és bármikor megismételhetjük a letűnt uralkodók lakomáit, de vajon elégedettebbek leszünk-e ettől?

Az egyre növekvő elvárások paradoxona azt sugallja, hogy az élet minőségének javítása megoldhatatlan feladat. Tulajdonképp nincs semmi baj azzal a vággyal, hogy elérjük a céljainkat, ha élvezzük az értük való küzdelmet. Probléma akkor keletkezik, amikor valaki annyira csak arra összpontosít, amit el akar érni, hogy elfelejti örömét lelni a jelenben. Ezzel eljátssza az esélyt arra, hogy elégedetten éljen.

Noha a tények azt sugallják, hogy mindenki egyre többet és többet szeretne elérni, azért vannak olyanok is, akik kiutat találnak ebből a helyzetből. Ők azok, akik anyagi körülményeikre való tekintet nélkül képesek jobbá tenni életüket, elégedettek, és a körülöttük élőket is egy kicsit boldogabbá teszik.

Az ilyen emberek pezsgő életet élnek, mindenféle tapasztalattal szemben nyitottak, haláluk napjáig képesek új dolgokat tanulni, és erős kötelékek fűzik őket más emberekhez, valamint ahhoz a környezethez, amelyben élnek. Mindent élveznek, amit csinálnak, még ha az nehéz vagy fárasztó is, ritkán unatkoznak, és könnyedén, természetesen viselkednek minden helyzetben. Talán legnagyobb erejük abban rejlik, hogy urai a saját életüknek. Később majd látni fogjuk, hogyan sikerült elérniük ezt az állapotot, de mielőtt még erre rátérnénk, át kell tekintenünk néhány olyan módszert, melyet az idők során az emberek a káosz fenyegetése ellen kifejlesztettek, és meg kell vizsgálnunk, miért fordul elő oly gyakran, hogy ez a külső védelem nem működik.

A kultúra pajzsai

Az emberi evolúció folyamán, mikor fokozatosan ráébredtünk arra, milyen elszigeteltek és magányosak vagyunk a kozmoszban, saját életünk pedig milyen törékeny, mítoszokat és hiedelmeket alkottak, hogy a világegyetem könyörtelen, kiszámíthatatlan erőit befolyásolható vagy legalábbis érthető rendszerré lényegítsék át. A kultúrák egyik legfontosabb szerepe az, hogy a benne élőket megoltalmazza a káosztól, és biztonságérzettel töltse el őket saját fontosságukat és végső sikereiket illetően. Az eszkimók, az Amazonas-medence vadászai, a kínaiak, a navahó indiánok, az ausztrál bennszülöttek és New York lakói mind magától értetődőnek tekintik, hogy a világmindenség közepében élnek, és kivételes helyzetük következtében övék a jövő. Az efféle előjogokba vetett hit nélkül nehéz lenne szembenézni a lét csapdáival.

Ennek általában így is kell lennie, azonban vannak olyan időszakok, mikor veszélyessé válik az az érzés, hogy biztonságban vagyunk egy barátságos kozmosz kebelén. Az ésszerűtlenül erős hit és bizalom a pajzsokban – a kulturális mítoszokban – teljes kiábránduláshoz vezethet, ha csalódunk bennük. Ez általában akkor következik be, mikor egy kultúra szerencsés időszakot él át, és úgy tűnik, egy időre valóban megtalálta a módját, hogy úrrá legyen a természet erői felett. Tagjai magától értetődően azt hiszik, hogy ők kiválasztott nép, és nem kell többé félniük semmilyen tragikus változástól. A rómaiak akkor jutottak el erre a pontra, mikor néhány évszázada uralmuk alatt tartották a Földközi-tenger medencéjét, a kínaiak egészen a mongolok betöréséig bíztak saját kétségtelen felsőbbrendűségükben, az aztékok pedig a spanyolok érkezése előtt élték át ugyanezt.

Ez a kulturális hübrisz, amely mindenféle képzeteket dédelget arról, hogy mi jár nekünk a világegyetemtől (amely pedig általában érzéketlen az emberi szükségletekkel szemben), rendszerint nagy bajokhoz vezet. Az illuzórikus biztonságérzet előbb vagy utóbb kellemetlen meglepetésekhez vezet. Ha az emberek abban a hitben ringatják magukat, hogy a fejlődés szükségszerű és az élet könnyű, gyorsan elvesztik bátorságukat és elszántságukat, ha nehézségekkel találják szembe magukat. Ha kiderül, hogy amiben úgy hittek, az nem teljesen igaz, elvesztik a hitüket minden másban is, amit megtanultak. Végül a kulturális értékek támaszától megfosztva vergődnek a szorongás és az apátia mocsarában.

Nem nehéz napjainkban fellelni magunk körül a kiábrándulás hasonló jeleit. A legszembetűnőbb az emberek közt eluralkodó fásultság és egykedvűség, ritkák a valóban boldogok és igen kevesen vannak. Hány olyan embert ismerünk, aki élvezi, amit csinál, kellőképpen elégedett a körülményeivel, nem rágódik a múlton és valódi bizakodással tekint a jövőbe? Ha kétezer-háromszáz éve Diogenész még lámpással is nehezen talált becsületes embert, ma talán még nehezebb dolga lenne, ha egy boldogra szeretne akadni.

Ez az általános rosszkedv nem kizárólag külső okoknak tulajdonítható. A világ oly sok országával ellentétben az észak-amerikaiak nem kárhoztathatják problémáikért a kedvezőtlen természeti adottságokat, a nagy szegénységet vagy egy idegen megszálló hadsereget. Az elégedetlenség bennünk gyökeredzik és a magunk erejéből kell megszabadulnunk tőle. A múltban működő pajzsok – a rend, amelyet a vallásosság, a hazaszeretet, az etnikai hagyományok és a társadalmi hovatartozás alkottak – már nem hatásosak többé, hiszen egyre nő azoknak az embereknek a száma, akiket megcsap a káosz könyörtelen szele.

A belső rend hiánya abban az érzésben mutatkozik meg, amit ontologiai szorongásnak, más szóval egzisztenciális félelemnek neveznek. Alapjában véve ez a létezéstől való félelem, attól, hogy az élet értelmetlen és fenntartásának semmi értelme. Úgy tűnik, semmi nem áll össze értelmes egésszé. Az utóbbi néhány évtizedben újabb, addig példátlan fenyegetést jelentett az atomháború eshetősége. Az emberiségnek a történelem során folytatott harca elvesztette jelentőségét: sodródó faágak vagyunk egy hatalmas folyóban, amely ki tudja, hová rohan velünk. A tömegekben évről évre erősödik a világegyetem káoszának gondolata.

Ahogy az ember egyre idősebb lesz és a fiatalság reményteljes tudatlanságából eljut a kijózanító felnőttkorig, növekvő erővel kezd benne zakatolni egy kérdés: „ennyi az egész?” A fájdalmas gyermekkor, a zűrzavaros kamaszkor után a legtöbb ember számára ott van a remény, hogy ha felnőtt lesz, minden jóra fordul. A kora felnőttkorban a jövő még mindig ígéretesnek tűnik, él a remény, hogy elérhetjük céljainkat. De végül a fürdőszobában lógó tükörben elkerülhetetlenül felfedezzük első ősz hajszálainkat, és a bizonyosságot, hogy azt a néhány fölösleges kilót már nem fogjuk leadni; látásunk romlani kezd, és rejtélyes kis fájdalmak nyilallnak testünkbe. Mint ahogy a pincérek már akkor kezdik reggelihez megteríteni a távolabbi, használatlan asztalokat, mikor a teremben még folyik a vacsora, úgy adja át testünk ezeket a kis üzeneteket a saját halandóságunkról. „Lejárt az időd, ideje készülődni.” Kevesen tudunk szembenézni ezzel. „Várjunk csak egy percet, ez nem történhet meg velem! Még el sem kezdtem igazán élni. Hol van az a sok pénz, amit meg kellett volna keresnem? Hol az a sok kellemes óra, amit át kellett volna élnem?”

Magától értetődő az érzés, hogy az orrunknál fogva vezettek, hogy becsaptak bennünket. Gyermekkorunktól fogva arra tanítottak minket, hogy szerencsés csillagzat alatt születtünk. Végül is mi, amerikaiak, a világ leggazdagabb országában élünk, az emberiség történelmének legtudományosabban megtervezett időszakában, ahol a legmodernebb csúcstechnika vesz körül minket és a világ legbölcsebb alkotmánya védelmez. Volt okunk hát, hogy azt higgyük, a mi életünk majd gazdagabb és értelmesebb lesz, mint az emberi faj bármely korábbi tagjáé. Ha a nagyszüleink abban a nevetségesen primitív múltban is egész jól elvoltak, képzeljük csak el, mi milyen boldogok lehetünk! Ezt mondták tudósok, ezt prédikálták a papok a szószékről és ezt erősítgette több ezer az élet szépségét ünnepelő tévéreklám is. Mégis, mindezen bizonykodások ellenére előbb vagy utóbb magányosan ébredünk fel, és rájövünk, hogy ez a gazdag, tudományosan fejlett és kiművelt világ sem fog boldoggá tenni bennünket.

Ahogy ez a felismerés rátelepszik az emberekre, mindenki különbözőképpen reagál. Néhányan megpróbálják semmibe venni, és újult erőfeszítéssel látnak neki, hogy még többet szerezzenek azokból a dolgokból, amelyek állítólag szebbé teszik az életet – nagyobb házakat és kocsikat, több hatalmat a munkahelyükön, fényűzőbb életstílust. Újult erővel és mélységes eltökéltséggel próbálják megkaparintani a kezük közül mindig kicsúszó elégedettséget. Néha még be is válik ez a megoldás, egyszerűen azért, mert az illetőt annyira lefoglalja, hogy a többiekkel versenyezve magasabbra törjön, hogy nincs ideje ráébredni arra, semmivel sem került közelebb a céljához. De ha valaki elgondolkozik egy kicsit, a kiábrándultság visszatér: minden egyes siker után egyre világosabb, hogy a pénz, a hatalom, a társadalmi pozíció és a vagyontárgyak önmagukban fabatkát sem érnek.

Mások úgy döntenek, hogy közvetlenül a fenyegető tünetek ellen intéznek támadást. Ha a megereszkedő test adja az első vészjelzéseket, diétázni és aerobikozni kezdenek, fitneszklubokba lépnek be vagy plasztikai műtétet csináltatnak. Ha az a baj, hogy senki sem figyel rájuk, könyveket vásárolnak arról, hogyan lehet hatalomra vagy népszerűségre szert tenni, önbizalomfejlesztő tanfolyamokra járnak és nagy ebédeket adnak. Egy idő után azonban nyilvánvalóvá válik, hogy ezek a részmegoldások nem sokat érnek. Nem számít, mennyi időt és energiát szentelünk a karbantartására, a test végül mégis felmondja a szolgálatot. Ha arra koncentrálunk, hogy magabiztosabbak legyünk, esetleg elidegenítjük magunktól a barátainkat, és ha túl sok időt szentelünk annak, hogy új barátokat szerezzünk, veszélyeztetjük a házastársunkkal és családunkkal való kapcsolatunkat. Túl sok akadály áll előttünk, és túl kevés az idő, hogy mindet leküzdjük.

Vannak, akiket olyannyira elkeserít a fennmaradásért való reménytelen küzdelem, hogy inkább feladják, és jótékony feledésbe burkolóznak. Candide tanácsát követve elvonulnak a világtól és művelik kertjüket. Az is lehet, hogy a menekülés finomabb formáját választva, beletemetkeznek valami ártalmatlan hobbiba, porcelánfigurákat vagy absztrakt festményeket gyűjtve. Előfordulhat, hogy az alkoholba vagy a kábítószerek álomvilágába menekülnek. Ami az egzotikus gyönyöröket és a drága nyaralásokat illeti, ezek egy időre elterelik a figyelmet az „Ennyi az egész?” alapkérdéséről, de nem sokan dicsekedhetnek azzal, hogy ilyen módon magára a kérdésre választ találtak volna.

A lét problémáját hagyományosan a vallás közelítette meg a legközvetlenebbül, és a kiábrándultak egyre növekvő számban térnek vissza hozzá, akár a hagyományos hiteket, akár valamilyen ezoterikusabb keleti változatát választva. Ám a vallás csak időleges sikereket könyvelhet el az élet értelmetlenségével való harcban; nem ad végleges választ. A történelem bizonyos pillanataiban a vallás képviselői meggyőzően magyarázták el az emberi lét problémáit, és hihető válaszokat adtak. Kr. e. a IV. századtól Kr. u. a VIII. századig a kereszténység Európában terjedt el, az iszlám a Közel-Keleten lett népszerű és a buddhizmus Ázsiát hódította meg. Ezeknek a vallásoknak több száz évig sikerült olyan kielégítő célokat tűzni az emberek elé, melyeknek életüket szentelhették, ma azonban egyre nehezebb elfogadni világnézetüket. A forma, melyben igazságaikat közlik – mítoszok, kinyilatkoztatások, szent iratok – többé már nem ébreszt hitet a tudományok és a racionális gondolkodás korában, még akkor sem, ha igazságtartalmuk változatlan maradt. Lehetséges, hogy egy nap majd fölemelkedik egy erőteljes új vallás, de addig is azok, akik a jelen vallásokban keresnek vigasztalást, gyakorta azzal fizetnek lelki békéjükért, hogy hallgatólagosan nem vesznek tudomást arról, amit a világ működéséről tudunk.

Nyilvánvaló bizonyítékai vannak annak, hogy az előbb felsorolt megoldások egyike sem képes már megfelelni feladatának. Az anyagi bőség és jólét csúcspontján az amerikai társadalom különös bajokban szenved. Az illegális drogkereskedelem óriási profitja gyilkosok és terroristák zsebébe vándorol. Lehetséges, hogy a közeljövőben az Egyesült Államokat volt kábítószer-kereskedők oligarchiája fogja irányítani, akik óriási hatalomra és vagyonra tesznek szert a törvényeknek engedelmeskedő állampolgárok kontójára. Szexuális életünk pedig, amelyet megszabadítottunk a hipokrita erkölcsiség béklyójától, halálos vírusfertőzések eszközévé lett.

Oly veszélyes útra tévedtünk, hogy valahányszor szembesülnünk kell statisztikai adatokkal, közönyösen félrenézünk. Ám a struccpolitika ritkán kifizetődő, jobb tudomásul venni a tényeket és vigyázni arra, nehogy belőlünk is statisztikai adat váljék. Vannak olyan számok, amelyek akár biztatólag is hathatnak egyesekre – például hogy az elmúlt harminc évben fejenként megdupláztuk az energiafogyasztást, ami nagyrészt annak köszönhető, hogy az elektromos háztartási készülékek száma ötszörösére nőtt. Más folyamatok azonban közel sem ilyen biztatóak. 1984-ben az Egyesült Államokban még mindig harmincnégy millió olyan ember volt, aki a szegénységi küszöb (évente 10 609 dollár vagy kevesebb egy négyfős családra számítva) alatt élt, s ez a szám lényegében generációk óta változatlan.

Az Egyesült Államokban az egy főre jutó erőszakos bűncselekmények – gyilkosság, nemi erőszak, rablás, testi sértés – száma 1960 és 1986 között több mint háromszáz százalékkal nőtt. 1978-ban még „csak” 1 085 500 ilyen bűncselekményt jelentettek be, 1986-ra ez a szám 1 488 140-re növekedett. A gyilkossági arány változatlanul ezerszerese annak, amit más iparosodott társadalmakban (Kanada, Norvégia, Franciaország) mérnek. Körülbelül ugyanebben az időszakban a válások száma 400 százalékkal emelkedett (1950-ben 1000 házaspárra 31 válás jut, 1984-ben 121). Ez alatt a huszonöt év alatt a nemi betegségek száma több mint háromszorosára nőtt; 1960-ban 259 ezer vérbajos beteget kezeltek, 1984-ben már csaknem 900 ezret. Még mindig nem látjuk világosan, hogy a legutolsó járvány, az AIDS hány emberéletet fog követelni, mielőtt megfékezik valahogy.

A szociálpatológiai esetek számának három-négyszeres növekedése egyetlen nemzedék alatt más területeken is érvényes. Így például 1955-ben 1 700 000 esetben szorultak elmebetegek ideggyógyintézeti kezelésre, 1975-re ez a szám elérte a 6 400 000-et. Talán nem véletlenül ugyanezek az arányok jellemzik az amerikaiak nemzeti paranoiáját is: az 1975–1985 közti évtizedben a Védelmi Minisztérium költségvetése az évi 87,9 milliárd dollárról 284,7 milliárdra – vagyis több mint háromszorosára nőtt. Igaz, hogy ez idő alatt az oktatásügy költségvetése is megháromszorozódott, csakhogy ez 1985-re „csak” a 17,4 milliárdot érte el. A források elosztása szerint tehát a kard mintegy tizenhatszor hatalmasabb a tollnál.

A jövő sem tűnik rózsásabbnak. A mai tizenéveseknél – néha még erősebben – megjelenik minden tünete azoknak a bajoknak, melyek az idősebbeket gyötrik. Egyre kevesebb gyerek nő fel olyan családban, ahol mindkét szülő jelen van, hogy osztozzon abban a felelősségben, amit egy gyermek felnevelése jelent. 1960-ban tíz kamasz közül csak egy élt egyszülős családban, 1980-ra a szám megduplázódott, 1990-re pedig minden valószínűség szerint háromszorosára nő. 1982-ben 80 ezer fiatalkorú bűnözőt ítéltek börtönbüntetésre különböző intézményekben (átlagéletkor: 15 év). A kábítószer-élvezet, a nemi betegségek, az otthonról való elszökések és a házasságon kívüli terhességek statisztikai adatai is félelmetesek, de valószínűleg meg sem közelítik a valóságot. 1950 és 1980 között a tizenéves korosztályban történő öngyilkosságok száma 300 százalékkal növekedett; ez elsősorban a tehetősebb családokból származó fehér fiatalembereket érinti. Az 1985-ben bejelentett 29 253 öngyilkosságból 1339 volt 15–19 év közötti fehér fiúké; négyszer kevesebb ugyanilyen korú fehér lány és tízszer kevesebb fekete fiú ölte meg magát (a fiatal fekete férfiak esetében azonban majdnem ugyanezt a számot éri el az emberölések áldozatainak száma). Utoljára, de nem utolsósorban pedig a népesség tudásszintje folyamatos csökkenést mutat. A SAT-felmérések (Scholastic Aptitude Test: Iskolai Képességvizsgálat) adatai szerint az átlagos matematika-pontszám 1967-ben 466 pont volt, míg 1984-ben 426. Ugyanilyen csökkenést regisztráltak a verbális feladatok pontszámainál, és a statisztikai rémregényt még hosszan folytathatnánk.

Miért van az, hogy tehetetlenebbül állunk szemben az élettel, mint kevésbé elkényeztetett őseink, pedig olyan lehetőségek nyílnak előttünk, melyekről ők nem is álmodhattak? A válasz világos: miközben az emberiség közös erőfeszítéssel ezerszeresére emelte anyagi jólétét, élményeinek tartalma nem sokat változott.

Fedezzük fel újra élményeinket!

Ebből a siralmas helyzetből nincs kiút, hacsak a saját kezünkbe nem vesszük a dolgokat. Ha az értékek és intézmények rendszere már nem adja meg azt a támogatást, amit egykor képes volt nyújtani, minden embernek magának kell megtalálnia saját eszközeit, melyek segítségével életét értelmessé és kellemessé teheti. Ezeknek az eszközöknek egyik legfontosabbika a pszichológia. Eddig főként arra használták ezt a szárnyait bontogató tudományágat, hogy a múltbeli események segítségével rávilágítsanak az egyén aktuális viselkedésére. Felhívta a figyelmüket arra, hogy a felnőttek irracionális magatartása gyakran gyermekkori traumák eredménye. Most azonban más módon használhatjuk fel a pszichológia tudományát, mégpedig úgy, hogy segítsen nekünk választ adni a kérdésre: olyanok vagyunk, amilyenek, összes halogatásainkkal, elfojtásainkkal együtt – hogyan tegyük jobbá jövőnket?

Az egyénnek, hogy képes legyen felülemelkedni hétköznapi aggodalmain és félelmein, függetlenné kell válnia társadalmi környezetétől legalább olyan mértékig, hogy ne kizárólag ennek a környezetnek a jutalmai és büntetései irányítsák az életét. Hogy ilyen autonómiára tehessen szert, meg kell tanulnia, hogyan jutalmazza meg saját magát; ki kell fejlesztenie magában azt a képességet, hogy a külső körülményektől függetlenül élvezetet találjon valamiben és célokat tűzzön ki maga elé. Ez a feladat könnyebb is, nehezebb is, mint amilyennek első hallásra gondolnánk. Könnyebb, mert ez a képesség mindenkiben benne rejlik, és nehezebb, mert olyan önfegyelmet és kitartást igényel, amelyben egyetlen kor sem bővelkedett, különösen nem ez a mai. Ahhoz, hogy kontrollálni tudjuk tapasztalásainkat, drasztikusan változtatnunk kell gondolkodásmódunkon azzal kapcsolatban, hogy mit tekintünk fontosnak és mit nem.

Abban a hitben nőttünk fel, hogy a jövőbeni eseményeknek van a legnagyobb jelentősége az életben. A szülők arra tanítják gyerekeiket, hogy ha most rászoktatják magukat arra, ami helyes, felnőttként nagyobb sikereket érnek majd el, a tanárok pedig arról biztosítják a diákokat, hogy az unalmas órák majd akkor válnak hasznukra, mikor állás után kell nézniük. A társaság alelnöke azzal biztatja a fiatal alkalmazottakat, hogy csak dolgozzanak szorgalmasan és legyenek türelemmel, mert nemsokára előléptetik őket. Az érvényesülésért folytatott kimerítő harc végén pedig már ott a nyugdíj és az áldott pihenés ígérete. Ahogy R. W. Emerson mondotta: „Mindig csak készülődünk arra, hogy élni fogunk, de sohasem élünk igazán.” Vagy ahogyan az angol gyerekmesében van: a kis Frances megtanulta, hogy mindig holnap van lekváros kenyér, sose ma.

A jutalmazás elodázása természetesen bizonyos mértékig elkerülhetetlen. Ahogy Freud és előtte meg utána sokan mások is megjegyezték, a civilizáció az egyéni vágyak elnyomásán alapszik. Képtelenség lenne bármiféle társadalmi rendet vagy átfogó munkamegosztást fönntartani, ha a társadalom tagjai nem kényszerülnének arra, hogy elsajátítsák azokat a szokásokat és képességeket, melyeket az adott kultúra megkíván – akár tetszik, akár nem. Mindenképpen elkerülhetetlen a szocializáció, vagyis az emberi lény átformálása olyan személlyé, aki sikeresen funkcionál egy adott társadalmi rendszerben. A szocializáció lényege az, hogy az emberek a társadalmi kontroll irányítása alá kerüljenek, hogy megjósolható legyen a jutalmakra és a büntetésekre való reagálásuk. A szocializáció akkor a legeredményesebb, ha az emberek annyira azonosulnak az adott társadalmi renddel, hogy többé el sem tudják képzelni, hogy bármelyik szabályát megszegjék.

A társadalmat erős szövetségesek – biológiai szükségleteink és genetikai programozottságunk – támogatják abban, hogy saját céljai elérésének érdekében dolgoztatni tudjon minket. Példának okáért a társadalmi kontroll minden formája végső soron a túlélés ösztönét használja ki. Egy elnyomott ország polgárai azért engedelmeskednek legyőzőiknek, mert élni szeretnének. Nem is olyan rég még a legcivilizáltabb országok (például Nagy-Britannia) törvényei is éltek a korbácsolás, botozás, csonkítás avagy a halálbüntetés eszközeivel.

Amikor a társadalmi rendszerek nem a fájdalomra támaszkodnak, akkor az örömöt használják fel csalétekként, hogy az egyén elfogadja a társadalom normáit. A „jó élet” ígérete, amelyet jutalomként tűznek ki cserébe egy élet munkájáért és a törvényeknek való engedelmeskedésért, egy olyan vágyakozásra épít, amely bele van kódolva genetikai programunkba. Gyakorlatilag minden vágyat, amely részévé vált az emberi természetnek – a szexualitástól az agresszióig, a biztonság vágyától a változás iránti fogékonyságig – a politikusok, az egyházak, a cégek és a reklámok a társadalmi kontroll szolgálatába állítanak. A tizenhatodik században a török szultán azzal az ígérettel csábította az embereket a hadseregébe, hogy a legyőzött területeken szabadon erőszakoskodhatnak a nőkkel; ma az amerikai katonaság falragaszai azt ígérik a fiatalembereknek, hogy „világot láthatnak”, ha katonának állnak.

Fontos tudatosítanunk magunkban azt, hogy az öröm keresésének reflexe azért épült bele a génjeinkbe, hogy a faj fennmaradását elősegítse, nem pedig azért, hogy személyes előnyünkre szolgáljon. Az az öröm, amit evéskor érzünk, hatékonyan biztosítja, hogy a test megkapja a szükséges tápanyagokat. A szexuális aktus gyönyöre ugyanilyen praktikus eszközül szolgál a géneknek arra, hogy reprodukcióra programozzák a testet, biztosítva folytonosságukat. Amikor egy férfi testileg vonzódik egy nőhöz (vagy fordítva), általában azt gondolja – ha gondol egyáltalán valamit –, hogy vágya saját egyéni érdeklődésének kifejeződése, saját szándékainak eredménye. A valóságban érdeklődését többnyire egy saját útját járó láthatatlan genetikus kód szabályozza. Amíg a vonzódás tiszta testi reakciókon alapuló reflex marad, addig az ember saját, tudatos tervei és elképzelései csak minimális szerepet játszhatnak. Nincs semmi rossz abban, ha követve ezt a genetikus programot élvezzük az általa felkínált örömöket, feltéve, ha tudjuk, miről is van szó, és hosszabb távú céljaink elérésének érdekében képesek vagyunk uralkodni rajta.

A baj csak az, hogy újabban divat lett belső érzéseinket azonosítani a természet szavával. Manapság sok ember számára saját ösztönei jelentik az egyedüli támpontot. Ha valami jólesik, természetes és spontán, akkor az mindjárt helyes is. Ám ha gondolkodás nélkül engedelmeskedünk a genetikai és a társadalmi utasításoknak, akkor – lemondva a tudat irányításának lehetőségéről – személytelen erők játékszerévé válunk. Az az ember, aki képtelen ellenállni az ételnek vagy az alkoholnak, és rabja a szexnek, az nem rendelkezik szabadon pszichikus energiájával.

Az emberi természet „felszabadult” nézőpontja, amely minden ösztönös késztetésünket és megnyilvánulásunkat elfogadja és dédelgeti pusztán azért, mert bennünk van, következményeit tekintve inkább visszavet bennünket. Korunk „realizmusának” nagyobbik részéről kiderül, hogy nem más, mint a jó öreg fatalista magatartás új köntösben: az emberek a természetre hivatkozva elhárítják maguktól a felelősséget. Hadd jegyezzem meg, hogy a természet tudatlannak alkotott bennünket. Meg se próbáljunk hát tanulni? Némelyik ember szervezete a kelleténél több férfihormont termel, ezért az átlagosnál jóval agresszívebbé válik. Nyugodtan kövessen el tehát erőszakos cselekményeket? Nem tagadhatjuk meg a természetet, de talán javíthatunk rajta egy keveset.

Veszélyes dolog teljességgel alávetni magunkat a génjeinkbe programozott utasításkészletnek, mert tehetetlenek leszünk. Az az ember, aki szükség esetén nem tudja felülbírálni a természet parancsait, sebezhetővé válik. Ahelyett, hogy saját személyes célkitűzéseit tartaná szem előtt, behódol teste kívánságainak, mindannak, ami (sokszor hibásan) genetikailag bele van programozva. Éppen ezért különösképpen vigyáznunk kell arra, hogy ösztönös késztetéseink fölött uralkodni tudjunk, mert csak így érhetünk el egy bizonyos fokú egészséges függetlenséget a társadalommal szemben. Amíg előre kiszámítható módon viselkedünk bizonyos negatív vagy pozitív ingerekkel szemben, addig mások könnyen kihasználhatják ellenszenvünket vagy vágyunkat saját céljaik elérésére.

A teljes mértékben szocializált ember olyan lény, aki csak olyan jutalmakra vágyakozik, melyek iránt a körülötte élők szerint vágyakoznia kell, s mely jutalomrendszer általában a genetikusan beprogramozott vágyak rendszerére épül rá. Hiába találkozik több ezer potenciálisan kielégítő élménnyel, nem veszi észre őket, mert ezek mások, mint amikre vágyik. Nem az számít, hogy most mi van a birtokában, hanem az, hogy mit érhet el, ha úgy viselkedik, ahogy mások akarják. Az ilyen ember a társadalmi elvárások taposómalmában izzad, és folyamatosan olyan jutalom felé kapkod, mely aztán a keze közt semmivé válik. Egy komplex társadalomban több, hatalommal bíró csoport is részt vesz a szocializációban, időnként szemmel láthatóan ellentétes célok érdekében. Egyfelől az olyan hivatalos intézmények, mint az iskolák, egyházak és bankok megpróbálnak olyan felelősségteljes állampolgárokká formálni minket, akik aztán hajlandóak lesznek keményen dolgozni és takarékoskodni, másfelől a kereskedők, a gyártók és a reklámszakemberek folyton arra csalogatnak, hogy keresetünket olyan termékekre költsük el, melyek a legtöbb hasznot hozzák nekik. Végül pedig ott van a tiltott gyönyörök illegális birodalma, amelyet szerencsejátékosok, stricik és kábítószer-kereskedők irányítanak; s mely dialektikusan kapcsolódva a hivatalos intézményekhez – a könnyű kicsapongás lehetőségeivel kecsegtet minket – feltéve, hogy hajlandóak vagyunk megfizetni. Az üzenetek különbözőek ugyan, de végkicsengésük ugyanaz: egy olyan társadalmi rendszertől való függőségünket erősítik, amely energiánkat saját céljaira használja fel.

Nem kérdéses, hogy – különösen a szervezett társadalmakban – feltétlenül szükségünk van az életben maradáshoz arra, hogy külső célokért dolgozzunk és ne ragaszkodjunk vágyaink azonnali kielégítéséhez. De ez nem jelenti azt, hogy az embernek marionettbábuvá kell változnia, melyet ide-oda rángatnak a társadalmi elvárások. A megoldás az, hogy fokozatosan függetlenítsük magunkat a társadalom jutalmaitól, és tanuljuk meg, hogyan kell ezeket behelyettesíteni általunk kiszabott jutalmakkal. Nem kell minden olyan célt elvetnünk, melyet a társadalom tűzött ki számunkra; inkább csak arról van szó. hogy azok helyett a célok helyett (vagy még inkább mellett), melyekkel meg akarnak vesztegetni bennünket, kitűzünk néhány olyat is, ami csak a sajátunk.

A legfontosabb lépés a társadalmi ellenőrzésről való leválásban az, hogy képesek legyünk megtalálni minden egyes perc jutalmát. Ha megtanuljuk élvezni az élmények folyamatos áramlását, megtalálni a létezés értelmét, akkor automatikusan megszabadulhatunk a társadalmi elvárások terhétől. Amikor a jutalmazás lehetőségét már nem pusztán külső erők birtokolják, akkor a hatalom megint magának az embernek a kezébe kerül. Nem kell többé jövőbe vesző célokért küszködni, s nem kell minden unalmas napot abban reménykedve befejezni, hogy talán holnap történik majd valami jó. Ahelyett, hogy tantaluszi kínokat szenvedve próbálnánk elérni szertefoszló jutalmunkat, végre learathatjuk az élet valódi örömeit. A társadalom irányításától való megszabadulásnak nem az a módja, hogy teljesen átadjuk magunkat az ösztönös vágyaknak. A test parancsainak rabságától meg kell szabadulunk és meg kell tanulnunk uralni az elmében zajló folyamatokat. A fájdalom és a gyönyör a tudatban keletkezik, és csakis ott létezik. Amíg engedelmeskedünk a biológiai hajlamainkra épülő, a társadalom által belénk kondicionált inger-reakció mintáknak, addig kívülről irányíthatóak vagyunk. Amíg egy színpompás reklám hatására kicsordul a nyálunk a reklámozott holmi után vagy a főnök zord arckifejezése képes tönkretenni a napunkat, addig nem vagyunk képesek meghatározni élményeink tartalmát. Mivel amit megtapasztalunk, az számunkra maga a valóság, ezért képesek vagyunk olyan mértékben átalakítani a valóságot, hogy befolyásolni tudjuk, ami a tudatunkban történik. Ezáltal megszabadulhatunk a külső világ fenyegetéseitől és hízelgéseitől. „Az emberek nem a dolgoktól félnek, hanem attól, ahogy látják őket” – mondotta Epiktétosz meglehetősen hosszú idővel ezelőtt. Marcus Aurelius császár pedig azt írta: „Ha rajtad kívül álló dolgok bántanak, nem ők zavarnak téged, hanem a saját, róluk alkotott ítéleted. És neked hatalmadban áll, hogy akár most rögtön kitöröld ezt az ítéletet.”

A felszabadulás útja

Ez az egyszerű igazság, hogy a tudat irányítása szabja meg az élet minőségét, már régóta ismeretes; tulajdonképp éppen annyi ideje, amióta az emberi életet megörökítik a források. A delphoi jósda felirata, az „Ismerd meg önmagad” egyértelműen erre céloz. Világosan felismerte ezt Arisztotelész is, akinek gondolatai „a lélek erényes tevékenységéről” sok tekintetben előlegezik ennek a könyvnek a gondolatmenetét, és továbbfejlesztették a gondolatot az ókor sztoikus filozófusai is. A keresztény szerzetesrendek többféle módszert is kialakítottak annak megtanulására, hogyan tereljék bizonyos mederbe vágyaikat és gondolataikat. Loyolai Szent Ignác szedte csokorba és használta fel őket híres lelkigyakorlataiban. A pszichoanalízis volt az utolsó nagy kísérlet, amely meg akarta szabadítani a tudatot az ösztönök és a társadalmi befolyás uralmától; ahogy Freud rámutatott, a két zsarnok, amely az elme feletti uralomért harcol, az id és a fölöttes én, az egyik a gének rabszolgája, a másik a társadalom lakája – mindkettő a „másikat” képviseli. Szemben velük ott áll az én, amely a valódi, az adott körülményekhez kapcsolódó szükségletek képviselője.

A keleti kultúrákban a tudat fölötti uralom megszerzésére irányuló technikákat már hosszú ideje gyakorolják az emberek, ezért azok bámulatosan kifinomultak. Noha sok tekintetben kifejezett különbséget mutat az indiai jóga, a kínai, taoista életfelfogás és a zen buddhista gondolkodásmód, mindegyik a külső erők meghatározó befolyása alól szeretné felszabadítani a tudatot – legyenek azok akár biológiai, akár társadalmi természetűek. Így például a jógik arra edzik elméjüket, hogy olyan fájdalmat is képesek legyenek kirekeszteni tudatukból, amilyent egy hétköznapi ember kénytelen lenne tudomásul venni; ugyanígy semmibe veszik legtöbb ember számára ellenállhatatlan éhséget vagy a szexuális izgalmat is. Ugyanazt a hatást különböző módokon lehet elérni, vagy úgy, hogy az ember egyre jobban tökéletesíti gondolkodásának szigorú fegyelmét, vagy pedig úgy, hogy a folyamatos spontaneitásra koncentrál, mint a zenben. A várt eredmény ugyanaz: megszabadítani a belső életet a káosz fenyegetésétől egyfelől, a biológiai szükségletek merev beidegzettségétől másfelől, és így függetleníteni magunkat a mindkettőt kihasználó társadalom manipulációitól.

Ha igaz, hogy az emberiség már több ezer éve tudatában van annak, mi kell ahhoz, hogy az ember szabad lehessen és irányíthassa saját életét, miért nem történt nagyobb haladás ebben az irányban? Miért vagyunk épp olyan tehetetlenek a boldogságunkat megzavaró káosszal szemben, mint őseink voltak – vagy még tehetetlenebbek? A kudarcnak legalább két magyarázata van. Először is, az a fajta tudás – vagy bölcsesség –, amelyre az embernek szüksége van a tudata feletti uralomhoz, nem kumulatív típusú, nem felhalmozható. Nem foglalható össze egy képletben, nem lehet megjegyezni és aztán rutinszerűen alkalmazni. Mint a szakértelem más összetett formái – például érett politikai ítéletalkotás vagy kifinomult esztétikai érzék – esetében, úgy ezzel is az a helyzet, hogy nemzedékről nemzedékre egyénenként kell megtanulni a próba szerencse módszerével. A tudat fölötti uralom nem egyszerűen kognitív készség, legalább ugyanolyan mértékben igényel érzelmi elkötelezettséget és akaraterőt, mint intelligenciát. Nem elég tudni, hogyan kell csinálni, hanem valóban csinálni kell nap mint nap, rendszeresen, ugyanúgy, ahogy a sportolók vagy a zenészek gyakorolják folyton, amit elméletben már tudnak, ez pedig nem könnyű. Viszonylag gyorsan mérhető a haladás ott, ahol a tudást az anyagi világra alkalmazzák, például a fizika vagy a genetika területén. Fájdalmasan lassú azonban, amikor a tudást saját szokásaink és vágyaink módosítására próbáljuk alkalmazni.

Másodszor pedig: a tudat kontrollálásának képességét minden egyes alkalommal át kell fogalmazni, mikor a kulturális háttér megváltozik. A misztikusok, a szúfik, a nagy jógik és a zen mesterek bölcsessége valószínűleg utolérhetetlen volt saját korukban – és talán még most is az lenne, ha abban a korban és abban a kulturális környezetben élnénk. A mai Kaliforniába átültetve azonban igen sokat veszítenek eredeti erejükből. Olyan részleteket és elemeket tartalmaznak, melyek csak saját eredeti környezetükben értelmezhetők, és amikor ezeket az esetleges alkotórészeket nem tudjuk elkülöníteni attól, ami fontos, a szabadsághoz vezető ösvényt benövi az értelmetlen halandzsa szövedéke. A rituális forma győzedelmeskedik a lényeg felett, és az igazság keresője ismét ott van, ahonnan elindult.

A tudat fölötti hatalmat nem lehet intézményesíteni. Mihelyt részévé válik a társadalmi szabályoknak és normáknak, megszűnik az eredeti módon hatni. Sajnos a rutinszerűvé válás nagyon gyorsan bekövetkezik. Freud még élt, mikor az ego felszabadítására tett próbálkozásai komoly elméletté és szigorúan szabályozott szakmává merevedtek. Marx még szerencsétlenebbül járt: elképzeléseiből, melyek fel akarták szabadítani a tudatot a gazdasági kizsákmányolás zsarnoksága alól, hamarosan olyan elnyomó rendszert kovácsoltak, hogy szerencsétlen alkotója beleőrült volna, ha meglátja. És ahogy többek között Dosztojevszkij mondotta, ha Krisztus visszatért volna a középkorban, hogy felszabadító evangéliumát hirdesse, újra megfeszítették volna épp annak az egyháznak a vezetői, melynek világi hatalmát az ő nevére építették.

Minden új korszakban – vagy ha a világ ilyen gyorsan változik, nemzedékenként, esetleg néhány évenként – újra át kell gondolni és új formába önteni azt, hogy mit jelent a tudat autonómiája. A korai kereszténység segített a tömegeknek felszabadítani magukat a megkövesedett császári fennhatóság és egy olyan ideológia alól, amely csak a gazdagok és hatalmasok életének tudott értelmet adni, a reformáció pedig a katolikus egyház politikai és ideológiai kizsákmányolása ellen jött létre. Azok a filozófusok és később államférfiak, akik létrehozták az amerikai alkotmányt, ellenezték a királyok, a pápák és az arisztokrácia jogát a hatalom gyakorlására. Amikor egyértelműen a gyári munka embertelen körülményei akadályozták, hogy a munkások rendelkezzenek saját tapasztalataikkal (mint ahogy ez a XIX. század iparosodó Európájában történt), Marx tanai tettek különleges fontosságra szert. A polgári Bécs sokkal kifinomultabb, de ugyanolyan hatásos eszközökkel irányított társadalmi kontrollja nyitott utat Freud felszabadító gondolatai számára azok felé, akiknek lelkét megnyomorították ezek a körülmények. Az Evangélium, Luther Márton, az amerikai alkotmány, Marx és Freud gondolatai – hogy csak néhányat említsünk a Nyugat azon kísérletei közül, melyek a szabadság megteremtésével próbálták boldogabbá tenni az embereket – még akkor is mindig érvényesek és hasznosak maradnak, ha némelyikük eltorzul az alkalmazás során. Mindazonáltal nem csökkentik a problémákat és a lehetséges megoldások számát sem.

Mivel újra és újra szükségessé válik, hogy az ember feltegye magának a kérdést, milyen eszközökkel lehet ura a saját életének, azt is meg kell kérdeznünk, vajon korunk hozzá tud-e tenni ehhez valamit. Hogyan segíthet hozzá mai tudásunk valakit ahhoz, hogy megszabaduljon félelmeitől, szorongásaitól és ezzel a társadalom befolyásától, amelynek jutalmait most már szabad akaratából fogadhatja el vagy utasíthatja vissza? Ahogy már céloztam erre, ennek módja a tudat feletti uralom megszerzése, amely aztán magával hozza az élmények megfelelő értelmezését is. Minden apró lépés ebben az irányban gazdagabbá, kellemesebbé és értelmesebbé teszi az életet. Mielőtt boncolgatni kezdenénk az élmények minőségét javító módszereket, hasznos lenne röviden áttekinteni, hogyan működik a tudat és mit is jelent az „élmény”. Ezzel a tudással felszerelkezve talán könnyebben elérhetjük személyes szabadságunkat.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.